Aloin tehdä elokuvia nuorena poikana.
Muistan, kun melkein luovuin unelmastani tulla elokuvaohjaajaksi.
Olin kai 16-vuotias.
ARABIAN LAWRENCE
Ilmestyi elokuva nimeltä Arabian Lawrence. Kaikki puhuivat siitä.
En ollut ennen istunut hienossa teatterissa.
Kalliit paikat, 70 millimetrin filmi, stereoääni.
Kun elokuva loppui, en halunnut enää ohjaajaksi.
Rima oli liian korkealla.
Elokuvassa on kohtaus, jossa Lawrence katsoo itseään ja tikariaan.
Hän on juuri saanut vaatteet ja luulee olevansa yksin.
Hän kävelee ympäriinsä nauraen-
- ja katsoo viittansa muodostamaa varjoa hiekalla. Se oli hieno hetki.
Myöhemmin, kun he ajavat turkkilaisia takaa, hän on lian peitossa.
Hän katsoo veistä samalla tavalla kuin loistokkaampina aikoina.
Hän katsoo itseään, sitä millainen hänestä on tullut.
Ensi kertaa tajusin, että kaikki teemat eivät liity tarinaan.
On myös hahmon henkilökohtaisia teemoja.
David Lean loi muotokuvan ja ympäröi sen eeppisellä toiminnalla.
Elokuvan ytimessä on kuitenkin kysymys: kuka minä olen?
Reagoin niin voimakkaasti elokuvaan-
- että katsoin sen uudelleen viikkoa myöhemmin.
Katsoin sen taas viikkoa myöhemmin ja taas siitä viikkoa myöhemmin.
Ymmärsin, että paluuta ei ollut.
Tätä minä tulisin tekemään tai kuolisin yrittäessäni.
Joka tapauksessa se olisi minun loppuelämäni.
VAKOOJIEN SILLAN KUVAUKSET
Kameraa vähän oikealle. Vielä, vielä, vielä. Siinä on hyvä.
Hermoilen aina uuden kohtauksen aloittamista kuin kokeeseen menoa.
En ole kuullut vuorosanoja ennen.
En tiedä, mitä ajattelen niistä, mitä sanon näyttelijöille.
En tiedä, mihin laitan kameran. Joka kerta sama juttu.
Se on myös maailman paras tunne.
Mitä enemmän olen itsevarma jostain, sitä vähemmän pistän peliin.
Mitä enemmän pidän kohtausta ongelmallisena-
- sitä enemmän teen töitä haasteen voittamiseksi.
Vihaan hermoilua, mutta minun pitää olla vähän epävarma siitä mitä teen.
Kun se yltyy lähes paniikiksi, saan loistavia ideoita.
Mitä pahemmin olen umpikujassa, sitä palkitsevampaa on keksiä ratkaisu.
Mahtavaa. Seuraava otos.
TAPPAJAHAI
Näitkö tuon?
Kun Steven taki Tappajahaita kaupungilla puhuttiin-
- ja LA Times kirjoitti, että siitä tulisi katastrofi.
Tappajahain kuvaukset alkoivat 2. toukokuuta.
Minut palkattiin 3. toukokuuta.
Heillä ei ollut haita, näyttelijöitä eikä käsikirjoitusta siinä vaiheessa.
Saatoimme kirjoittaa kohtausta vielä 12 tuntia ennen kuin kuvasimme sen.
On pelottavaa, kun ei tiedä, onko näyttelijöille vuorosanoja aamulla.
Emme voi kuvata nyt. Odottakaa.
Tämä on toinen päiväni merellä. 54 päivää vielä edessä.
Jos selviän tästä, olen oppinut paljon.
Nyt tiedän, että kuvaaminen käy kaksi kertaa hitaammin merellä kuin maalla.
Studio ei ollut ennen kuvannut elokuvaa merellä.
He olivat kuvanneet järvellä ja studion altaassa-
- ja käyttäneet pienoisveneitä. Se oli helppoa. Kukaan ei kastunut.
Steven sanoi aikovansa kuvata avomerellä.
Sen piti olla trilleri ihmisistä, jotka joutuvat uusiin olosuhteisiin-
- ja kohtaavat uhan, jota he eivät ymmärrä lainkaan.
Se vaatii tietynlaista aitoutta-
- jota en uskonut tavoittavani studiossa Hollywoodissa.
Minusta muuta vaihtoehtoa ei ollut. Se täytyi kuvata merellä.
Luulin sen olevan helppoa. En tiennyt mitään vuorovedestä ja virtauksista.
En tiennyt, miten tuuli vaikuttaa veteen ja taivas muuttaa veden väriä.
Se oli yhtä pitkää painajaista.
En uskonut, että elokuva valmistuisi ikinä. Oletin, että saisin potkut.
Olimme eristyksissä 19 kilometrin päässä rannasta.
Teknologia vei voiton taiteesta joka päivä.
Kun kohtaus oli purkissa, taidetta, ei tunnistanut ponnistelun keskeltä.
On yksinäistä hommaa pitää tarina koossa päänsä sisässä.
Minun on nähtävä se ennen kuvaamista. Tappajahaissa en nähnyt sitä-
-ennen kuin viimein näin.
Juuri ennen kuvausten alkua tapasin Henry Hathawayn.
Hän sanoi: "Tulee päiviä, joina menet kuvauspaikalle"-
- "etkä tiedä mitä olet tekemässä. Niin käy meille kaikille."
"Sinun pitää suojella sitä salaisuutta hengelläsi."
"Älä anna kenenkään nähdä, kun olet epävarma."
"Piilota se kaikilta, tai menetät kaikkien kunnioituksen."
- Hyvä valaistus. - Käy.
Minä voin ajaa hitaasti eteenpäin.
Tule sinä tänne kauhomaan.
Ja alas.
Aivan kaikki hajosi käsiin.
Kun testasimme haita, se upposi.
Se nousi vedestä ja teki näin.
Tiesin, että hain rakentaminen uudelleen kestäisi 3-4 viikkoa.
Täytyi keksiä kohtauksia, joissa hai ei näy, mutta sen läsnäolo tuntuu.
Mene sen perään.
Tynnyrit olivat taivaan lahja.
Minun ei tarvinnut näyttää haita, kun käytimme tynnyreitä.
Se, mitä ei näe, on yleensä vielä pelottavampaa.
Käsikirjoitus oli täynnä haita. Haita kaikkialla.
Elokuvassa ei ole kovin paljon haita.
Jos hai olisi näkynyt, se olisi ehkä muuttanut koko elokuvakokemuksen.
Kun kuulee musiikin, tietää heti, että hai on läsnä.
Kun hai on kaukana, musiikki on hiljainen.
Kun hai on hyökkäämässä, musiikki on voimakas.
Hain läsnäolosta ja aikeista voi tiedottaa-
-muuttamalla muutamaa nuottia.
Kun katsoja ei näe haita, hän on ahdistunut.
Se on pelottavaa.
Charlie, älä katso taaksesi. Ui, Charlie!
- Vielä vähän matkaa, Charlie. - En pääse ylös.
Se on täydellinen esimerkki jännityksen luomisesta-
- tekniikalla, jonka vuoksi jokainen ohjaaja olisi valmis tappamaan.
Tiesin, että jokainen yllätyskäänne oli kuin sähköisku yleisölle.
Kuin Hitchcock, hän tietää, miten katsoja pidetään jännityksessä.
Hän ei näytä sitä, mitä katsoja haluaa nähdä.
Hän näyttää sen vasta kun haluaa.
Hän pitää yleisön kiduttamisesta.
Onko terapeutti analysoinut häntä?
Yksi appelsiini, kaksi appelsiini, kolme appelsiini, neljä appelsiini.
Kaikki pelotti minua, kun olin lapsi.
Yksi appelsiini, kaksi appelsiini, kolme...
Ikkunani takana oli puu. Se oli todella pelottavaa.
Olin niin täynnä pelkoa, että minun täytyi karkottaa siitä osa.
Mikä sen parempi yleisö demonieni karkottamiseen kuin kolme siskoani?
Hän lukitsi meidät komeroon pääkallon kanssa.
Hän oli sulattanut sen päälle vahaa eri väreissä. Se muistutti verta.
Sidoin heidän silmänsä, vein heidät yksi kerrallaan komeroon-
- ja nojasin koko painollani ovea vasten.
He riisuivat siteen silmiltään, ja kuuntelin heidän kirkumistaan.
Nyt kun kerron tätä... minusta se on vieläkin aika siistiä.
Aioin sanoa, että olin kamala, mutta se oli kivaa.
Ensin hän pelotteli vain meitä. Nyt hän pelottelee elokuvillaan kaikkia.
Kesän menestyselokuva on Tappajahai, jossa valkohai niittää uhreja.
Elokuva tuli teattereihin lomakauden alussa tehon maksimoimiseksi.
Jotkut sen katsoneet luulevat nyt näkevänsä haita kaikkialla.
Ensi-iltana sanoin Stevenille: "Mennään katsomaan jonoja."
Kiertelimme ja katselimme jonoja muun muassa Westwoodissa ja sanoin:
"Tästä seuraa iso muutos."
Olin mukana autossa. Steven oli hyvin hermostunut mutta innoissaan.
Auto kääntyi kulmasta, ja jono jatkui kulman taakse.
Auto jatkoi matkaa, ja jono vain jatkui. Steven oli tohkeissaan.
Se oli välitön läpimurto. Tuntui kuin ilmapallot poksahtelisivat autossa.
Hänen elämänsä muuttui niiden muutaman minuutin aikana.
Hän oli noin 25-vuotias.
Tappajahai triplasi budjettinsa ja ylitti aikataulunsa 2,5-kertaisesti.
Kuvasimme elokuvaa 159 päivää. Alun perin piti kuvata 55 päivää.
Luulin oikeasti, että voisin kuvata elokuvan 55 päivässä.
Steven ravisteli Hollywoodia luita ja ytimiä myöten.
Tappajahai tuotti enemmän rahaa kuin yksikään elokuva siihen asti.
Se menestys muutti elämäni.
Siitä lähtien sain valita itse elokuvat, jotka ohjasin.
Tappajahai oli siis lippu tulevaisuuteeni.
Haluan esitellä ohjaajan, joka on ravistellut elokuvaa luitaan myöten.
Olen innoissani, kuten kaikki muutkin.
Toivottakaa tervetulleeksi herra Steven Spielberg.
Koska kiinnostuit elokuvista?
Kun olin noin 13-vuotias.
Aloitin nuorena. En ottanut sitä heti tosissani.
Jotkut maalaavat, jotkut ajavat autoa. Minä tein elokuvia.
En tajunnut, että minua edelsi 50 vuotta elokuvantekoa.
Kasvoin Phoenixissa Arizonassa, jossa voi kuunnella kaktusten kasvavan.
Tartuin elokuvakameraan ja aloin kuvata huvikseni.
Halusin lapsuuteni olevan idyllinen amerikkalainen unelma.
Isäni oli tietokonenero, joka oli mukana keksimässä-
- ensimmäistä kaupallista dataprosessoria 1950.
Moni eri firma halusi isäni töihin, joten muutimme usein.
Pääasiassa kasvoin Arizonan Phoenixissa.
Isäni oli periamerikkalainen mies, joka teki kovasti töitä.
Joskus hän teki 6-päiväistä viikkoa.
Hänen uransa piti hänet pitkiä aikoja pois perheensä luota.
Äitini oli Peter Pan. Hän oli kuin sisarus, ei vanhempi.
Hän oli paras ystävä pikemmin kuin pääasiallinen huoltaja.
Hän hankkiutui hankaluuksiin samaan tapaan kuin me lapset.
Stevestä perheen piti olla kuten sarjassa Isä tietää kaiken.
Me emme olleet tyypillinen perhe.
Olimme boheemeja, jotka asuivat esikaupungissa.
Menin kerran lemmikkikauppaan. Siellä oli apina-
- joka kyyhötti häkissä sikiöasennossa.
Omistaja sanoi, että se teki kuolemaa.
Se oli viety äidiltään ja se oli masentunut.
Niinpä ajoin kotiin jeepilläni iso häkki kyydissäni.
Ja häkissä oli apina.
Lapset sekosivat täysin. Heitä pelotti kamalasti.
Steve sanoi: "Normaalissa taloudessa lapset kinuavat apinaa"-
- "ja äiti sanoo: 'Oletteko hulluja?'"
Kun kuulen tarinoitani tekemistäni jutuista, se kuulostaa hullulta.
- Piditkö häntä hulluna? - Minä pidin apinasta.
Lapsena katselin paljon televisiota ja kuuntelin soundtrackeja-
-tai vain tuijotin pilviin.
Isäni motkotti aina siitä, että sain keskivertoarvosanoja.
Koulu ei erityisemmin innostanut minua.
Steve oli varovainen tarkkailija ja jotenkin epäröivä.
Hän ei ollut kuten toiset lapset.
Hän ei ollut atleettinen. Häntä kiusattiin paljon. Se oli rankkaa.
Useimmat demonini olivat itseaiheutettuja haavoja.
Näin itseni tietyllä tavalla-
- enkä arvostanut itseäni kovin paljon kasvaessani.
Olin yksinäinen nuori.
Se selittää paljolti sitä, miksi hän halusi tehdä elokuvia.
Se ei ollut vain itseilmaisua vaan myös pakotie-
- ja joskus tapa ystävystyä sellaisten kanssa, joihin ei muuten tutustuisi-
- tai keino tavata tyttöjä tai vain keino löytää tarkoitus itselleen.
Kamera oli kynäni. Kirjoitin tarinoita linssin avulla.
Kun sain sanoa "kamera käy" ja "poikki", hallitsin elämääni.
TEINIT UUTISISSA
FIGHTER SQUAD OHJAUS: STEVE SPIELBERG
Pidin elokuvista kuten Iwo Jima, Lentävät tiikerit, Taistelutanner.
Katselin niitä televisiosta uudestaan ja uudestaan.
Niinpä ensimmäiset elokuvani käsittelivät toista maailmansotaa.
Siellä oli lentokenttä, jossa seisoi toisen maailmansodan lentokoneita.
Kuvasin ystävääni pitelemässä ohjainta-
- ja liitin mukaan aitoa sotakuvaa, josta paljon oli kuvannut John Ford.
Tein elokuvan, jonka tuotantoarvo näytti huikealta.
Ja huikea se olikin, se oli aitoa kuvaa.
Ne elokuvat ilmentävät hänen kykyään kertoa tarina ilman sanoja.
Hän käytti upeasti primitiivisiä erikoistehosteita.
Hän peitti hiekkaan pieniä keinulautoja-
- ja kun näyttelijä astui sen päälle, hiekka pöllähti ilmaan-
-kuin häntä ammuttaisiin.
Hän teki asioita, jotka kävivät täysin järkeen.
Se oli kuvattu 8-milliselle filmille, mutta siinä oli saman ohjaajan ääni.
En tiennyt, tulisiko siitä urani vai mitä siitä tulisi.
Tiesin vain, että se oli äärimmäisen palkitsevaa.
Kun yksi elokuva oli valmis, halusin tehdä toisen.
Tunsin oloni hyväksi, kun tein elokuvaa.
Kun minulla oli liikaa aikaa ajatella-
- pelottavat kuiskaukset palasivat heti.
Ei ollut hauskaa olla minä ideoiden ja projektien välissä.
Kerrotaan, että nuorena Steven oli vähän niin kuin oopperan kummitus-
- joka kummitteli Universalin studiolla.
Hän hankkiutui sisään tavalla tai toisella.
Nousin studion kiertoajelubussiin.
Ennen pitkää pidettiin vessatauko. Minä en palannut vessasta.
Odotin, kunnes oli täysin hiljaista. Bussi oli poissa, ja olin sisällä.
Hän kuulemma meni torniin ja valtasi työhuoneen kuudennesta kerroksesta-
- eikä kukaan häirinnyt häntä puoleen vuoteen.
Hän kuulemma otti käyttöön työhuoneen ja puhelimen, laittoi nimensä oveen.
En usko, mutta elokuvassa Mies joka ampui Liberty Valancen sanotaan:
"Kun legendasta tulee fakta, paina legenda."
Kerran Steven livahti Alfred Hitchcockin kuvauspaikalle.
Hän katseli hetken, kunnes jäi kiinni ja sai kehotuksen poistua.
Steven katseli ja oppi. Hän kyseli jatkuvasti alan ammattilaisilta-
- kuvauksesta, valaistuksesta ja leikkauksesta.
Se oli kuin Spielbergin peruskurssi ylikierroksilla.
Yritin päästä USC:n elokuvakouluun.
En päässyt sisään. Kävin jopa haastattelussa, ja minut torjuttiin.
Universalista tuli elokuvakouluni.
Steven keskittyi täysin tavoitteeseensa.
Hän tiesi, että alussa hänen yleisönsä ei ollut teattereissa.
Yleisö olivat studion johtajat.
Hän yritti tehdä elokuvan, joka vakuuttaisi johtajat-
-että hän oli lahjakas ohjaaja.
Katsoin sen elokuvan, ja se teki minuun vaikutuksen.
Minusta tuntui, ettei kyseessä ollut mikään tavallinen nuori ohjaaja.
Sid Sheinberg oli Universal Televisionin toimitusjohtaja.
Hän sanoi: "Näin elokuvasi. Se oli oikein hyvin tehty."
"Haluan tarjota sinulle 7 vuoden sopimusta televisio-ohjaajana."
Hän sanoi: "Jos tulet meille, tuen sinua"-
- "yhtä paljon epäonnistuessasi kuin menestyessäsi."
Hän piti sanansa.
Siitä alkoi tärkein suhde, jonka olisin voinut tällä alalla solmia.
Steven tunnettiin kruunaamattomana prinssinä. Miehenä, joka menestyisi.
Hän ohjasi Joan Crawfordia ollessaan 20-vuotias. Siitä oppii kaikenlaista.
Joan Crawford oli ensimmäinen ammattinäyttelijä, jota ohjasin.
Haluan nähdä jotain.
Puita, betonia, rakennuksia, ruohoa, lentokoneita, värejä.
Cassavetes sanoi: "Oikea ohjaaja ei voi pelätä mitään tai ketään."
Eikä Steven pelkää. Hän työskentelee joka päivä Joan Crawfordin kanssa-
-ja hänen on oltava hyvä.
Hänellä täytyy olla visio. Kohtauksissa täytyy olla näkökulma.
Yöjutun ilmestymisen jälkeen minua kritisoitiin siitä-
- että olin nuorin sopimuksen saanut ohjaaja.
Tuottajat eivät halunneet palkata minua.
Vastustusta oli paljon, ja minun piti todistaa kykyni.
Minua pidettiin Sheinbergin hulluna päähänpistona.
Hän palkkasi minut, joten etsiköön hän minulle töitä.
Olin aina halunnut ohjata. Sitten Steven kävelee sisään. Niin nuori!
Olen heti kateellinen.
Steven menee huoneeseen, katsoo hetken ympärilleen-
- ja sanoo: "Siirtäkää tuo tähän. Laittakaa 25-millinen tähän."
"Näin päin. Siirtäkää sitä. Siluetti tähän."
2-3 ottoa ja eteenpäin. Uskomatonta.
Stevenin aivoissa oli kytkin, joka muunsi sanat kuviksi automaattisesti.
Se oli hänelle lähes tiedostamaton prosessi.
Hänellä oli visuaalinen taju, jota täytyi kuunnella-
- ja jolle piti antaa jokseenkin vapaat kädet.
Varhaisissa töissäni altavastaajia aina jahtasivat suuret voimat.
Sekä luonnonvoimat että luontaiset viholliset.
Hahmon täytyi nousta tilanteen tasalle selviytyäkseen.
Se tulee paljolti lapsena tuntemastani epävarmuudesta
Olin aina se lapsi, jota seurasi kiusaaja.
Kauhun kilometrit kuvasi elämääni koulun pihalla.
Rekka oli kiusaaja ja pikkuauto olin minä.
Olin Francis Coppolan luona, kun Kauhun kilometrit esitettiin.
Livahdin pois juhlista, koska halusin nähdä elokuvan.
En tiennyt, mitä ajatella Stevenistä.
Hän tuntui osaavan asiansa, mutta oli vähän liian hollywoodmainen makuuni.
Näin elokuvan Amblin'. Se oli hyvä, mutta ei...
Se oli erittäin näyttävä ja ammattitaitoinen.
Me muut olimme hiomattomia hulluja, jotka tekivät sotkuisempia juttuja.
Päätin katsoa puoli tuntia elokuvan alusta.
Päädyin katsomaan koko elokuvan.
Sanoin Francisille: "Hän on loistava. Sinun pitää nähdä se elokuva."
Heti oli selvää-
- ettei kukaan liikuttanut kameraa niin kuin Steven Spielberg.
Muillakin ohjaajilla oli loistava tilan taju.
Orson Welles ja monet muut ymmärsivät sommittelua.
Spielbergin kamera kuitenkin liikkui kohtauksen halki-
- ja päätyi jonnekin niin että lataus muuttui täysin tai voimistui.
Se oli hänen luontainen lahjansa.
Kuka tietää, mistä se tuli. Se oli hänen oma tekniikkansa.
Kauhun kilometreissä oli hyvin mielenkiintoinen teema.
Tuntematon uhka.
Jokaisen meistä eteen on kiilannut liikenteessä joku törttö-
- niin että olisi tehnyt mieli kiihdyttää ja kostaa.
Steven otti sen tunteen ja teki siitä vertauksen.
ABC innostui kovasti Kauhun kilometreistä.
Mutta kun rekka ei lopussa räjähtänyt näyttävästi-
- George Eckstein soitti ja sanoi: "Yhtiö on harmissaan."
"Saimme käskyn mennä takaisin kalliolle ja räjäyttää rekan."
Sanoin, etten suostu.
Rekan kuolema on tuskallinen. Sanoin, että laitoin sen kuolemaan hitaasti.
Öljy tippuu ratista kuin veri. Renkaan pyöriminen pysähtyy.
Tuuletin toimii yhä, mutta rekka tekee kuolemaa.
Rekan kuoleman yleisö haluaa nähdä.
Rikollinen aines maksaa siitä, mitä se teki elokuvan miehelle.
En suostunut räjäyttämään rekkaa.
Stevenille pieni ruutu oli mielenkiintoinen kangas-
- ja hän maalasi siihen erittäin hyvin-
- mutta hän tiesi, ettei tämä ruutu ollut tarpeeksi iso kangas.
KOVAT RATSASTAJAT
Hän on ohjaaja, joka tietää, miten tärkeää kuvaus on.
Steven ohjasi Kovat ratsastajat tuoreella tavalla.
Kaikki tehtiin aidossa ympäristössä.
Puolet elokuvasta tapahtui poliisiauton sisällä.
Oli vaikeaa pitää se koko ajan elossa, kuvakulmat ja kaikki.
- Näen valoja. - Minulle ohjaaminen on kameratyötä.
Olen tarkka siitä. Minun pitää järjestää kohtaus-
- koreografioida liike, tuoda kamera koreografian keskelle-
- miettiä, miten kamera liikkuu. Silmäni on aina linssissä.
Sitä minä teen. Valitsen jopa haluamani linssin.
Hänen vahvuutensa on vaistomainen kyky kertoa tarina kuvin.
Joskus katson hänen elokuviaan televisiosta ilman ääntä-
-vain nähdäkseni kuvat.
Pauline Kael, yksi kaikkien aikojen vaikutusvaltaisimmista kriitikoista-
-kirjoitti The New Yorkerissa-
- että Spielbergin debyytti oli yksi elokuvahistorian ilmiömäisimmistä.
Hän vertasi Spielbergin luontaista otetta Howard Hawksiin.
Kael näki Spielbergissä ohjaajan, jolla oli silmää elokuvalle.
Hän kuitenkin sanoi, ettei ollut varma oliko mukana suurta syvyyttä.
Hän ei nähnyt merkkejä suuren elokuvataiteilijan kehittymisestä.
Sen sijaan hän näki-
- uuden polven Hollywood-tekijän syntymän.
Tässä on Martin Scorsese, Sudenpesän ohjaaja.
Tässä on Brian De Palma, aina yhtä äänekäs.
Tässä ovat George ja Marcia Lucas. Ja tässä on Steven.
Asettele kamera.
1960-luvun lopulla Hollywoodin studiojärjestelmä muuttui.
Se oli uudenlainen maailma ja siinä oli uudenlaista vapauttakin.
Yhtäkkiä ovet olivat auki nuorille ohjaajille-
- joilla oli hulluja, uudelta vaikuttavia ideoita.
Vähän kuin juhlien kuokkavieraat.
Ihmisiä tuli ulos, me menimme sisään.
Olimme hulluna elokuviin-
- mutta emme pitäneet sitä urana. Emme uskoneet tekevämme rahaa.
Oli George ja Francis, ja sitten Marty ja minä.
Ja sitten oli Steven.
Tulimme eri paikoista, mutta meistä oli aina mukavaa olla yhdessä.
Kun olimme yhdessä, olimme kuin ohjaajien veljeskunta.
George, laita kamera pöydälle.
Lyön pallon kohti linssiä. Nosta kamera viime hetkellä.
Kun pääsin "elokuvan kauhukakaroiden" joukkoon, kuten joku meitä nimitti-
- ensi kertaa tunsin itseni sisäpiiriläiseksi.
Meillä oli onnea, kun saimme olla osa tuota ajanjaksoa.
Kulttuuri oli muotoutumassa.
Elokuvantekijöitä, taiteilijoita, muusikkoja, esiintyjiä.
- Se oli upean hedelmällistä aikaa. - Tässä on Amy Irving.
Brian De Palma esitteli meidät toisillemme Carrien kuvauksissa.
He alkoivat seurustella. He olivat yhdessä, sitten he erosivat-
-ja menivät taas yhteen.
- Amy puolipukeissa. - Ompelemassa taas.
Hän ompelee Stevenin housuja suurta päivää varten-
-joka koittaa pian.
- Steven oli nörtti. - Maailman valtias!
Rakastettava, mutta nörtti silti.
Hän ei piitannut urheilusta tai huumeista tai rockmusiikista.
Mutta hän oli intohimoinen ja valtavan innostunut.
Hän rakasti elokuvista puhumista, ja hänen intonsa oli tarttuvaa.
Stevenillä oli ensimmäinen autopuhelin.
Stevenillä ja minulla oli tapana soittaa tytölle ja pyytää tätä ulos.
Kun tyttö suostui, istuimme tietysti aivan hänen talonsa ulkopuolella.
Se saattaa vaikuttaa äärimmäisen hölmöltä nyt-
-mutta silloin se oli kuin ihme.
Hän oli hauskaa seuraa.
Olen Julia Child, ja tämä on ohjelma The French Chef.
Tänään valmistamme kiitospäivän kalkkunan.
Me kaikki yritimme huonolla menestyksellä-
- lyödä läpi Hollywoodissa, mutta Steven teki koko ajan töitä.
Steven oli aina kuin luotu studioon. Hänen ajattelunsa-
- ja hänen menetelmänsä suuntautuivat siihen ja hänestä tuli siinä mestari.
Hänen onnekseen hän osasi tehdä juuri sellaisia elokuvia-
-joista yleisökin piti.
Olemme Scorsesen keittiössä, jossa esitetään Hornan enkelit.
Keräännyimme yhteen. Se yksi elementti, joka piti meidät yhdessä-
- oli eräänlainen pakkomielle elokuviin.
Neuvoimme toisiamme ja kerroimme mielipiteitämme toistemme töistä.
Sellaista se oli, mutta kilpailimme silti keskenämme.
Kutsuimme toisiamme katsomaan elokuviamme tehdäksemme vaikutuksen.
Kaikkien oli pakko pistää aina paremmaksi häikäistäkseen muut-
- koska Marty teki tämän elokuvan ja Francis teki tuon elokuvan.
He olivat kuin lakmustesti.
Heiltä sai palautetta. Toivoimme rehellisiä mielipiteitä.
No, ehkä ei liian rehellisiä.
George näytti meille Tähtien sodan ensi kertaa ilman erikoistehosteita.
Se oli vain mustavalkoista sotakuvaa yhdistettynä bluescreen-kuvaan.
Siitä meidän olisi pitänyt saada käsitys elokuvasta.
Se oli oikeastaan lastenelokuva. Muut ystäväni eivät arvostaneet sellaista.
Steven innostui siitä. Hän sanoi, että siitä tulee jättimenestys.
George oli varma, että siitä tulisi floppi.
Menimme kiinalaiseen ravintolaan elokuvan jälkeen.
Brian nousi seisomaan ja alkoi huutaa:
"Mitä siinä tapahtuu? En ymmärrä juonta."
"Keitä nämä tyypit ovat? Kuka se karvainen kaveri on?"
"Missä on konteksti? Missä on taustatarina?"
Brian alkoi mesota Georgelle. George kuunteli naama punaisena.
George varmaan halusi tappaa Brianin, mutta siitä seurasi jotain hyvää.
Brian sanoi: "Tarvitset vanhanaikaisen elokuvan"-
- "joka alkaa alkusanoilla. Sanat kulkevat ruudulla"-
- "ja kertovat yleisölle, mitä he oikein katsovat."
"Kerro, mikä tämä maailma on, niin voimme nauttia elokuvasta."
Niin syntyi kuuluisa prologi.
Steven vieraili luonani Scarfacen kuvauksissa.
Annoin hänen kuvata, kun kolumbialaiset tulevat ylös portaita.
Tervehtikää pikku ystävääni.
Me vain kuvasimme ammuskelua pari viikkoa.
Arvostimme kovasti toistemme työtä.
Yritimme vain auttaa toisiamme, jos keksimme tavan tehdä jotain paremmin.
Käännän kameran kohti päivän uutta ohjaajaa Briania.
Tuo on huonoin näkemäni panorointi.
Olen täysin pimeässä. Minua tuskin edes näkyy.
Se oli vähän kuin Pariisissa 20-luvulla.
Joukko hulluja ihmisiä tekee uusia juttuja ja käy läpi samaa kamppailua.
Jälkeenpäin voi vain ihmetellä, miten koko ryhmä voi menestyä-
-ja hallita elokuva-alaa.
Miten se on mahdollista? Olimme vain nuoria sekopäitä.
Luulen, että se johtuu siitä, että rakastimme elokuvia-
- ja halusimme epätoivoisesti tehdä elokuvia tavalla tai toisella.
KOLMANNEN ASTEEN YHTEYS
Hyvä luoja.
Stevenin elokuvia katsoessa tuntee, että läsnä on jotain mystistä-
-ja sanoinkuvaamatonta ja runollista.
Nautinto tulee yksinkertaisista asioista. Pelosta, yllätyksistä.
Vaikutuin siitä, miten pitkälle ekspressionistisen taiteen puolelle-
- Stanley Kubrick vei elokuvan 2001: Avaruusseikkailu.
Halusin viedä Kolmannen asteen yhteyden vielä pitemmälle.
Halusin, että yleisö kokee näkevänsä avaruusolentoja.
En ollut varma, toimisiko se.
Se oli riskialtista. Ennen ei ollut käytetty sellaisia erikoistehosteita.
Hän kuvasi ihmisiä Motion Control -kameralla-
- joka panoroi, kallistui, mitä vain tarvittiin.
Se kuvattiin nauhalle.
Kun Doug Trumbull sitten palasi jälkituotantotiloihin-
- hän pystyi toistamaan tarkasti kameran liikkeen.
Kun kuvat liitettiin yhteen, tulos oli täydellinen.
Oikeastaan ensi kertaa saatiin liikkuvat erikoistehosteet.
Ennen sitä piti istua hiljaa, sillä liikkuminen pilaisi kaiken.
Nykyään kaikki tekevät sitä. Noita erikoistehoste-elokuvia ei olisi-
- elleivät Steven ja Doug olisi kokeilleet sitä.
Kolmannen asteen yhteydessä panokset olivat korkeat.
Columbia Pictures oli konkurssin partaalla.
He laittoivat kaiken likoon elokuvan puolesta.
Stevenillä oli kovat paineet näyttää, ettei Tappajahai ollut sattumaa.
Vastuu oli valtava, mutta Stevenin täytyi seurata omaa vaistoaan-
- tai muuten elokuvasta ei tulisi hyvä, ja niin hän seurasikin.
Hän teki sen elokuvan, jonka oli haaveillut tekevänsä.
Kun olin lapsi, isä vei minut katsomaan Perseidien meteoriparvea.
Hän esitteli minulle taivaan, joka oli täynnä ihmeitä.
Koska se oli minulle niin kaunis kokemus-
- taivas lupasi, että jos koskaan koittaisi-
- ihmiskunnan ja avaruusolioiden ensikohtaaminen-
- se voisi olla vain hyväntahtoinen ja rakentava. Se olisi vuoropuhelu.
Kun avaruusoliot tulevat, emme tiedä, mitä ne puhuvat tai ymmärtävät.
Steven keksi, että kommunikointi koostuisi äänestä ja valosta.
Olin ensin ajatellut lajien väliseksi kommunikointikeinoksi matematiikkaa-
- mutta sitten päätin, että musiikki olisi paljon tunnepitoisempi kieli.
En tietoisesti etsi elokuvia, joissa on henkisyyttä.
Minussa on hengellinen osa, joka tuppaa sekoittumaan töihini.
Alitajuisesti, eli ainoalla tavalla, jolla on merkitystä-
- etsin asioita, joissa on jotain, mitä me emme kykene käsittämään.
Kolmannen asteen yhteys oli henkilökohtaisempi kannanotto-
-kuin hänen aiemmat elokuvansa.
Hän kirjoitti käsikirjoituksen itse. Se oli tärkeä elokuva Stevenille.
Se sai alkunsa elokuvasta, jonka kirjoitin ja ohjasin 17-vuotiaana.
Se kertoi ihmisen ensimmäisestä kontaktista ufojen kanssa.
Firelightissa näkyi oikeasti luomiani ufoja.
Katsoin paljon elokuvia ja näkemäni asiat tallentuivat aivoihini.
Katsomalla elokuvien erikoisefektejä opin tekemään melkein mitä vain.
Tavallaan Kolmannen asteen yhteys oli seurannut häntä lapsesta saakka.
Hänellä oli selkeä näkemys siitä-
- miltä elokuvan pitäisi tuntua katsojasta.
Steven ei halua tehdä pieniä, intiimejä elokuvia.
Hän haluaa tehdä isoja, intiimejä elokuvia.
Tuo on pielessä.
Samastuin pakkomielteeseen, jonka kanssa Richard Dreyfuss kamppaili.
Olin elokuvan Neary.
Jokin avaa hänen mielikuvituksensa ja saa hänet yrittämään jotain-
- mistä hän uskoo löytävänsä vastauksensa.
Hänen täytyi kulkea kaaoksen läpi saavuttaakseen selvyyden.
Hän oli taiteilija, joka kaivautuu mielikuvituksensa syövereihin.
Tavallaan Kolmannen asteen yhteys-
- oli henkilökohtaisin elokuvani siihen mennessä-
- koska se käsitteli myös perheen hajoamista.
Muistan, kun muutimme Arizonasta Pohjois-Kaliforniaan.
Aistin, ettei vanhemmillani mene hyvin.
Eräänä päivänä isä vain murtui. Näin hänen ensi kertaa itkevän.
Seisoin keittiössä raivoissani, ettei isäni käyttäytynyt kuin mies.
Hän itki kuin pikkupoika.
Aloin huutaa hänelle: "Itkupilli!"
"Senkin itkupilli!" Huusin, kunnes minut työnnettiin ulos keittiöstä.
Roy, lupaa, että lähdet.
Senkin itkupilli. Itkupilli, itkupilli.
- Ulos täältä! Mene ulos. - Älkää viitsikö.
- Itkupilli. - Hiljaa!
Äitini, joka oli ollut täynnä iloa ja juhlinut elämää-
- oli yhtäkkiä koko ajan täynnä epätoivoa ja silminnähden surullinen.
Näin äidin soittavan pianoa olohuoneessa ja itkevän.
Hän itki niin ettei nähnyt enää nuotteja.
Istuin äidin kanssa. Hän sanoi:
"Olen niin yksinäinen ja surullinen." Minä tunsin samoin.
Tiesin vain, että isä on tyytyväinen ja me emme ole.
Kun äiti ilmoitti, että he eroavat-
- en tiennyt yksityiskohtia. En tiennyt eron syytä.
En halunnut tietää.
Rakastuin erääseen toiseen.
Rakastuin hullun lailla Bernie Adleriin.
Nyt mietin, miten kehtasin tehdä niin.
Silloin välitin vain itsestäni ja omasta onnettomuudestani.
Bernie oli ollut isän paras ystävä. Hän oli kuin setä meille.
Annoin lasten luulla, että minä jätin heidän äitinsä eikä päinvastoin.
- Miksi teit niin? - Suojelin vaimoani, joka on herkkä.
Hän on vieläkin herkkä.
Ajattelin, että minä kestäisin paremmin kuin hän.
Rakastin häntä yhä.
Isäni oli isäpuoleni paras ystävä. Äiti nai isän parhaan ystävän.
Se on tosi kurja temppu.
Tajusin vasta vanhempana, miten vaikeaa se varmasti oli isälle.
Steve luuli, että isä jätti meidät.
Monen vuoden ajan suljimme hänet ulkopuolelle.
Steve syytti isää siitä, että välit tulehtuivat.
Se oli kirjaimellisesti elämäni pahinta aikaa.
En kertonut isälle olevani vihainen hänelle, emme ikinä riidelleet-
- mutta vieraannuimme. Minä aiheutin sen, ei isä.
Hän halusi paremmat välit minuun. Minä vain uppouduin työhöni-
- kuten olin nähnyt isäni uppoutuvan työhönsä koko lapsuuteni.
Minusta tuli samanlainen työnarkomaani.
Menetin vain yhteyden häneen.
Sitä jatkui 15 vuotta.
Luin sinusta tänään. Olet tehnyt vain neljä elokuvaa.
Laskin neljä elokuvaa.
Alfred Hitchcock on tehnyt yli 50.
Voitko uskoa, että olet ohjannut 4 elokuvaa ja olet kuuluisa?
Voinko minä uskoa sen?
Kyllä voin. Voin uskoa, että olen ohjannut neljä elokuvaa-
- vaikka tuntuu kuin olisin ohjannut kauemmin.
Hän nousi julkisuuteen niin näyttävästi.
Tappajahai teki ison vaikutuksen.
Kolmannen asteen yhteys vielä isomman.
Steven oli vasta keksimässä itseään.
Hän ei itsekään tiennyt, mihin tie johtaisi.
Kaikkien ikäistensä tavoin hän pohti-
- oliko hän niin hyvä kuin luuli olevansa. Kävi ilmi, että hän oli.
Mitä voi tehdä Tappajahain ja Kolmannen asteen yhteyden jälkeen?
Rima on tietyllä korkeudella. Mitä voi tehdä?
Voi laittaa itsensä kuntoon ja hypätä riman yli uudelleen.
Alun perin en aikonut laittaa avaruusoliota elokuvaan E.T.
Sen piti olla kertomus siitä, miten avioero vaikuttaa lapsuuteen-
-ja traumatisoi lapsen.
Isän paita.
Muistatko, kun hän vei meitä peleihin ja elokuviin. Kävimme popcornsotaa.
Elokuvan teeman piti olla se, miten yksinäisen lapsen sydän täytetään.
Minä ihminen.
Poika. Elliott.
Ja miten erikoinen tapahtuma tarvittaisiin-
- täyttämään Elliottin sydän, kun hän oli menettänyt isänsä.
Se vaatisi jotain niinkin erikoista, kuin tutustumisen avaruusolioon.
Steven osaa luoda lähes mahdottomia kohtauksia toisista maailmoista-
- mutta esikaupunkiympäristössä ja oikeiden perheiden kanssa.
Sitä voi samastua toiseen maailmaan, ulkoavaruuteen-
-epätodennäköisiin tilanteisiin-
- kun ne perustuvat ihmisiin ja ihmisten tarinoihin.
Hän on mies ulkoavaruudesta, ja viemme hänet avaruusalukseensa.
- Eikö häntä voi vetää sinne säteellä? - Tämä on todellisuutta, Greg.
E.T. oli amerikkalainen lähiötarina, ja kasvaessani tunsin vain lähiöt.
Elokuvat, jotka tein 70- ja 80-luvuilla-
- heijastavat sitä, minkä tunsin. Pääuskontoni oli esikaupunki.
Perheet olivat yhdessä, kukaan ei eronnut-
- kukaan ei ollut onneton. Tietysti se on kaikki valetta.
- Ehkä kuvittelit sen. - Enkä kuvitellut.
Ehkä se oli joku pervo tai epämuodostunut lapsi.
Ehkä keiju tai maahinen.
- Ei se ollut yhtään sellainen, dorka. - Elliott! Istu alas.
Isä uskoisi minua.
Ehkä sinun pitäisi soittaa isällesi.
En voi. Hän on Meksikossa Sallyn kanssa.
Missä Meksiko on?
Näin lapsuuteni tämän perheen ja niiden upeiden näyttelijöiden kautta.
Steven luo lapsinäyttelijöille tunteen, että nyt leikitään.
Pidä kiinni tästä näin.
Hän ei puhu lapsille alentuvasti. Hän kommunikoi aidosti heidän kanssaan.
Se on kuin suora yhteys.
Hän kääntyy yhtäkkiä puoleesi. Hänen silmänsä aukeavat.
Naurahda noin E.T: lle. Sano innostuneesti: "Ovatko he tulossa?"
Hengitä, hengitä. Kasvata intoasi.
- Ovatko he tulossa? - Voimakkaammin.
- Ovatko he tulossa? - Vielä isommin.
- Ovatko he tulossa? - Kyllä.
Hänen piti olla vähän kuin isä, vähän kuin kaveri-
- mutta enimmäkseen hän oli tarkkailija.
Lasten kanssa työskentely oli hänestä hauskaa.
Ottakaa minut vakavasti. Nyt on halloween.
Drew, tämä on sinulle, kultaseni. Sinun omenasi.
Halusin kuvata E.T:n aikajärjestyksessä.
Lapset saavat kontekstin työlleen-
- koska huominen on käsikirjoituksen huominen-
- ja eilinen oli käsikirjoituksessa eilinen.
Se antaa lapsille uskoa siihen, että he elävät tarinan elämää.
Nyt he laittavat koneen rinnan päälle-
-ja yrittävät elvyttää häntä.
Sähköiskusta kuuluu kova ääni ja alat itkeä vielä kovempaa.
He laittavat sen hänen rinnalleen nyt ja hän painaa nappia. Pam!
Hyvä. Onko kaikki hyvin?
Pyyhi nukenkin naama. Kiitos.
Vuosia ihmettelin elokuvan suosiota, kunnes eräänä päivänä tajusin sen.
Maailmassa ei ole kahta ihmistä, jotka ovat kauempana toisistaan-
-kuin ne ihmiset ja se avaruusolento.
Jää.
Jos Elliott ja äiti ja pikkutyttö ja tiedemies-
- pystyvät kaikki rakastamaan ja tuntemaan empatiaa-
- ja lähentymään tätä olentoa ja luomaan siihen suhteen-
- niin sen pitäisi onnistua keneltä vain kahdelta ihmiseltä maan päällä.
Luulen, että se sanoma kumpusi elokuvasta-
- ja kosketti jotakin meissä, sillä ei ole montaa elokuvaa-
- joita rakastetaan vielä 40 vuoden jälkeen maailmanlaajuisesti.
Se kosketti meissä jotakin halua voida kurkottaa rajojen yli-
-ja koskettaa toisia ihmisiä.
Olen täällä.
Hyvästi.
Ohjaajana on vaikeaa-
- patistaa nuorta lasta tekemään dramaattinen kohtaus-
- koska häntä joutuu tietysti manipuloimaan jossain määrin.
Steven osasi ohjaajana viedä heidät pimeisiin paikkoihin-
- kohdellen heitä samalla hellävaraisesti.
Lapset Spielbergin maailmassa voivat olla haavoittuvaisia ja onnettomia-
- mutta he ovat myös voimakkaita ja sankarillisia.
Kaikissa elokuvissani, joissa on ollut nuoria, on ollut kyse siitä-
- miten tärkeää on rohkaista lapsia hallitsemaan elämäänsä.
Steven katsoo intuitiivisesti maailmaa viattomuuden linssin läpi.
Lapset tekevät niin luonnostaan.
Siitä tuli hänen suosimansa linssi-
- jota hän halusi käyttää kertoakseen tarinoita.
Yksi kiinnostavin asia, jonka luin sinusta oli otsikko:
"Steven Spielberg tekee elokuvia ja omaisuutta samalla kun kasvaa yhä."
Olet siis iso lapsi. Niinkö näet itsesi? Voiko niin sanoa?
Kyllä voi, mutta miten määritellään iso lapsi?
Vastuuton vai vastuullinen iso lapsi?
Minusta pitää olla vastuullinen, muttei pidä hukata sisäistä lastaan.
Se pitää ihmisen nuorena, ja se pitää hymyn kasvoilla.
En tiedä, millaista olisi aikuistua.
Tappajahain ja Kolmannen asteen yhteyden jälkeen-
- halusin tehdä komedian, koska miksen pystyisi mihin vain?
Minulla on huumorintajua ja nauran komedioille. Miksen tekisi komediaa?
Minulla oli aika voittamaton olo.
Voin vakuuttaa, että tänne ei pudotella pommeja.
Bob Zemeckis ja Bob Gale kirjoittivat käsiksen.
Minä olin se, joka venytti huumoria ja budjettia katkeamispisteeseen.
Se oli tekosyy räjäytellä asioita ja yrittää saada yleisö nauramaan.
Kaikki käyttäytyivät kuin olisin tehnyt sotarikoksen.
Kaikki parjasivat elokuvaa 1941. Olin aivan lyöty.
Epäonnistumisen tunne on kylmä ja ontto.
Jokainen muistutus palautti vatsaan huonon olon.
Teki mieli vain haudata pää hiekkaan.
Seuraavan vuoden ajan työnsin pääni moneen koloon.
Ystäväni George Lucas oli pelastajani.
George kysyi, mitä teen seuraavaksi.
Steven sanoi tahtovansa tehdä James Bond -elokuvan.
George sanoi tietävänsä jotain parempaa.
Arkeologi, joka kiertää etsimässä yliluonnollisia muinaisaarteita.
Steven ihastui siihen.
Hän ei ole tavanomainen sankari.
Ei sellainen, johon lisätään vesi, niin hän kasvaa unelmien sankariksi.
Kaiken alla on ihminen. Siksi Indiana Jones on lähestyttävä hahmo.
- He yrittävät tappaa meidät. - Tiedän, isä!
- Se on uusi kokemus minulle. - Minulle käy näin yhtenään.
Se on seikkailu- ja toimintaelokuva, jossa riittää jännitystä joka hetki.
Sen piti olla rehti b-luokan elokuva, joka ei ota itseään vakavasti.
Ne tehdään nopeasti, kaikessa huijataan rahan säästämiseksi.
Faktoista viis, se ei ole mikään Arabian Lawrence.
Tarjosimme elokuvaa studioille. En ollut tiennyt Stevenin maineesta.
Hän ylitti aina budjetit ja aikataulut. Joka studio kieltäytyi.
Jotkut jopa sanoivat, että eri ohjaajalla se käy-
- mutta Steven ei saa elokuvaa aikaan 20 miljoonalla.
Steven sanoi: "Lupaan, etten petä. Teen elokuvan 20 miljoonalla."
Kolme budjetin ylitystä oli opettanut minulle säästäväisyyttä.
Siitä oli valtavasti hyötyä Indiana Jones -elokuvalle.
Hän halusi todistaa jotain, ja myös olla tuottamatta pettymystä minulle.
Perjantai-ilta. Jos tämä ei onnistu, kohtaus ei toteudu.
Jos kohtaus ei toteudu, elokuva ei toteudu.
Sitten olemme kaikki kusessa.
George sanoi: "Jos ohjaat tämän, sinun pitää luvata"-
- "että ohjaat kaksi lisää, jos tästä tulee menestys."
Yhteistyö sujui loistavasti.
- Isä! Isä! - Mitä? Mitä?
Kohti takkaa.
Indiana Jones elokuvissa oli enemmän kyse elokuvista kuin mistään muusta.
Ne seurasivat tiettyä kaavaa, joten niissä voi tehdä hölmöjä asioita.
Indiana Jonesissa oli eräs aivan mahtava kohta.
Harrison oli pudonnut jyrkänteeltä, ja ystävät luulivat hänen kuolleen.
Harrison olikin kiivennyt takaisin, mutta menettänyt hattunsa.
Sitten mystinen tuulenpuuska lennätti hatun takaisin.
Nämä elokuvat on selvästi tehty elokuvayleisölle.
Ne on tarkoitettu puhtaasti viihteeksi.
Ne voivat toki silti olla tunteita herättäviä ja älykkäitä.
Mutta niiden pitää olla tyydyttävää viihdettä.
Steven ja George ovat keksineet, miten käyttää elokuvanteon moottoria-
- ilahduttaakseen yleisöään tavalla, jota monet muut eivät hallitse.
Elokuvan historiassa on ollut yksi ohjaaja-
- jonka elokuvat ovat tuottaneet miljardi dollaria. Steven Spielberg.
Steven on ehkä elokuvan historian kaupallisin ohjaaja.
Se johtunee siitä, että hän ymmärtää, miten elokuvan kieli-
-saa aikaan tunnereaktion katsojissa.
Epäilemättä ajatus siitä, että hänen elokuvansa nousisivat ilmiöiksi-
-houkutti Steveniä.
Tulokset olivat sekavia. Jotkut vihasivat häntä.
Jotkut syyttivät hänen pilanneen elokuvan. William Goldman kirjoitti-
- että Blockbuster, Steven ja George Lucas olivat tuhonneet Hollywoodin.
Jotkut pitivät Spielbergia rajoittavana voimana-
- joka toi alalle tyhjän eskapismin, joka veisi elokuvaa toiseen suuntaan.
Kun markkinointijohtajat siirtyivät studioille 70- ja 80-luvuilla-
- he tietysti välittivät vain rahasta, mutta se ei ollut Spielbergin vika.
Pauline Kael sanoi jo ensimmäisessä arvostelussa-
- että Spielberg on viihdyttäjä, joka tietää, mitä yleisö haluaa nähdä.
Mitä pahaa siinä on?
Haluan kuulla reaktiosi toisen ohjaajan kommenttiin.
"Spielbergia ei voi verrata Mike Nicholsiin tai Barry Levinsoniin."
"Massaviihteelle on paikkansa"-
- "mutta sitä ei pitäisi verrata taiteeseen tai laatuelokuviin."
Tuollaiset kommentit tuntuvat joskus teennäisiltä itsessään.
Se tuntuu vihjaavan, että taide on vakavaa-
- eikä taide voi olla liikuttavaa. Se ei voi lentää E.T:n kanssa.
Että se ei voi olla taidetta.
Jos tekee yhtä tuottavia elokuvia ja franchise-viihdettä-
- joka on ylpeästi valtavirtaviihdettä-
-sellaista katsotaan vähän epäillen.
"Miten sinut voi ottaa vakavasti taiteilijana?"
Ala tulla, tyttö. Minä odotan.
Jos viillät minua, tapan sinut.
Etsin erilaista näkemystä itsestäni.
Jos en olisi halunnut tehdä jotain erilaista ja todistaa jotain-
-itselleni sekä muille-
- en ehkä olisi tehnyt elokuvaa Häivähdys purppuraa.
Se oli ensimmäinen kypsä elokuvani, jossa oli painava, humanistinen aihe.
Täytin 40 ja ehkä suhtauduin elämään vähemmän optimistisesti.
Tiesin, että se olisi vakavoittava matka, ja olin valmis.
Koko ikäni olen joutunut taistelemaan.
Jouduin taistelemaan isäni ja setieni kanssa.
Jouduin taistelemaan veljieni kanssa.
Tyttölapsi ei ole turvassa miesten perheessä-
- mutten ikinä luullut, että joutuisin taistelemaan omassa talossani.
Rakastan Harpoa.
Luoja tietää, että rakastan-
- mutta tapan hänet ennen kuin annan hänen lyödä minua.
Stevenille tähän tarinaan tarttuminen oli todella iso juttu-
- koska moni suuttuisi, jos se menisi pieleen.
Hän halusi luoda paitsi afroamerikkalaisen maailmankuvan-
-myös matriarkaalisen maailman-
- jota varjosti patriarkaalinen alistaminen ja väkivalta.
Hän halusi varmasti myös koetella itseään uudella tavalla.
Hän todella koettelee itseään, mutta hän ei koskaan menisi liian pitkälle-
- yleisön odotusten tai oman vaistonsa yli.
Hän ei ikinä kysy minun tunteistani.
Hän ei kysy mitään minusta. Kiipeää vain päälleni ja tekee hommansa.
Tekee hommansa?
Saat sen kuulostamaan siltä kuin hän kävisi vessassa.
Siltä se tuntuu.
Useat kriitikot eivät pitäneet siitä-
- etten syventynyt Shugin ja Celien rakkaustarinaan-
- ja että kohtaus, jossa Shug näyttää Celielle peilillä hänen vaginansa-
-jätettiin pois elokuvasta.
Se olisi muuttanut koko elokuvan olemusta ja luonnetta.
En mennyt loppuun asti kuten kirja teki.
Olisin ehkä tehnyt sen 10 vuotta myöhemmin.
Olin vähän ujo. En ollut oikea mies sellaiseen.
Steven kertoi tarinan, jonka Alice kirjoitti.
Hän yritti päästä siihen käsiksi omasta näkökulmastaan.
Hän ei voisi ikinä mennä sinne, minne Alice meni kirjassa.
Sitä kirjaa arvostettiin sisunsa ja realisminsa takia-
- eikä Steveniä tunnettu kummastakaan ominaisuudesta.
Hän kerjäsi sitä menemällä lähellekään.
Kukaan ei halunnut Spielbergin olevan inhorealistinen ohjaaja.
Se ei ollut hänen vahvuutensa.
Elokuvassa Häivähdys purppuraa värit ovat kohdallaan-
- ja lavasteet on rakennettu tarkkojen ohjeiden mukaan.
Siinä elokuvassa on jotain niin falskia ja disneymäistä.
Hän halusi luoda kauniimman kuvan kuin kirjassa. Sellainen Steven on.
Hän haluaa tehdä kaikesta sellaista. Hän haluaa tehdä elämästä sellaista.
Minulle syntyy pian lapsi, ja se muuttaa elämäni.
- Tavallaan se on jo muuttanut. - Jännittääkö sinua?
Ei jännitä.
Se on parasta, mitä minulle ja Amylle on koskaan tapahtunut.
Emme malta odottaa.
Amyn ja minun kohtalo oli tuoda Max maailmaan. Se oli kaunis tapahtuma.
Ennen sitä en varmaankaan tiennyt, mitä yksityiselämä on.
Luulin, että elämä alkaa-
- kun kuuluu "käy!" Ja sitten "poikki!"
Vanhempieni eron jälkeen ajattelin aina, että tekisin parhaani-
- ja jos joskus avioituisin, en ikinä eroaisi. Sitten tietysti erosin.
Avioero on aina kivulias.
Se oli erityisen kivulias minulle, koska olen eroperheen lapsi.
Tiedän, miltä se tuntuu.
Minusta tuntui kamalalta, että Max joutui kokemaan sen.
- Minun koneeni? - Jamie!
Äiti. Äiti!
Auringon valtakunta kertoo Shanghaissa varttuneesta pojasta-
- joka joutuu eroon perheestään Japanin hyökätessä.
- Äiti! - Jamie!
Hän käy läpi valtavan muutoksen ja kasvuprosessin.
Sain hyöhyntää vahvuuksiani.
Otin sodan synkän todellisuuden ja katsoin sitä lapsen näkökulmasta-
- ja näytin, miten tämä kyseinen lapsi sen sodan koki.
Se perustui J. G. Ballardin aikaan japanilaisella internointileirillä.
Jim oli eksynyt poika, joka yritti keksiä, mihin hän kuuluu.
Se on elokuva liian nopeasti kasvamisesta-
- ja kaiken sen menettämisestä, joka ennen piti sinut turvassa.
Kun mikään ei pidä sinua turvassa-
- olet selviytyjä kuten muutkin ja kasvat hyvin nopeasti.
Se on erityinen tarina lasten sinnikkyydestä.
Tässä ainutlaatuisessa selviytyjässä on enemmän lujuutta-
- kuin yhdessäkään aikuisessa hänen ympärillään.
Se noudattaa eeppisten elokuvien perinteitä.
Lopussa on urheilustadioni, jossa kaikki varastetut tavarat ovat.
Se surrealismi ja tunteet, joita se hetki ja paikka herättää.
Se, millainen maailma on, kun koko sivilisaatio on hajonnut.
Sitten näkyy jotain vielä enemmän häiritsevän kaunista.
Se on hehku atomipommista.
Se on kuin toiseen elämään siirtyvä sielu.
Rouva Victor.
Se on hyvin runollista ja mystistä.
Se oli sotaa ja kuolemaa ja todellista kauhua.
Se oli kuin viattomuuden loppu Spielbergin lapselle.
Se oli todella hieno elokuva-
- mutta minusta se hukkui tarpeettomaan tunteellisuuteen.
En tiedä, mistä se tulee, mutta Steven nauttii tunteellisuudesta.
Silloin monet kriitikot suhtautuivat häneen skeptisesti.
"Ai, hän haluaa olla vakava. Hän yrittää tehdä vakavia elokuvia."
Se on inhottavasti sanottu kenestä tahansa taiteilijasta.
Se loukkasi häntä epäilemättä.
Kukaan taiteilija ei halua tuntea, että hänet lokeroidaan-
- ja että muut päättävät, kuka hän on.
Kun Steven halusi siirtyä vakavampiin tarinoihin-
-he eivät halunneet sallia sitä.
"Miten kehtaat, Steven Spielberg?"
"Olemme päättäneet, että teet tällaisia elokuvia."
Steven ei ylianalysoi-
- mutta ehkä ohjaajana aiemmat elokuvat olivat hänelle kehityspolku.
Hän ei tiennyt, mihin oli matkalla.
Luulen, että hän harjoitti noita lihaksia nähdäkseen-
- että hän voisi mennä toiseen suuntaan.
Ensimmäinen muistikuvani on siitä kun istuin lastenrattaissa.
Isoäitini ja isoisäni olivat kanssani.
Menimme maanalaiseen tilaan.
Siellä oli punainen valo ovien yllä.
Muistan lähestyneeni sitä punaista valoa-
- jossa vanhat miehet lauloivat jotain.
Punainen valo oli ikuinen liekki, ner tamid. Se on ensimmäinen muistoni.
- Uskotko Jumalaan? - Kyllä.
- Mistä se tulee? - Se tulee henkisistä...
Ei henkisistä vaan uskonnollisista juuristani ja perheeltäni.
Kaikki isovanhempani vaikuttivat minuun vahvasti.
Isoisäni Fievel soitti kitaraa ja lauloi jiddishinkielisiä lauluja.
Isoäitini opetti unkarilaisille holokaustista selvinneille englantia.
Olimme ortodoksijuutalaisia, niin minut kasvatettiin.
Perheessäni tärkeitä olivat perinteet, uskonnolliset opinnot-
- heprean opinnot ja bar mitzvat sekä bat mitzvat siskoilleni.
Asuimme aina alueilla, joissa ei ollut juutalaisia.
Siihen aikaan juutalaisten ja muiden välillä oli todellinen kulttuuriero.
Muistan kerran kun lapset seisoivat ulkona-
- ja lauloivat: "Spielbergit ovat likaisia juutalaisia."
Koin joukosta ulos sulkemista ja kiusaamista ja syrjintää.
Halusin vain sopia joukkoon, enkä juutalaisena sopinut mihinkään.
Isoisäni tuli joskus viikoksi luoksemme.
Leikin seitsemän taloa kauempana ja isoisäni huusi heprealaista nimeäni.
"Schmul!" Niin lujaa kuin hän pystyi.
Ystäväni kysyivät, huutaako hän minulle.
Kielsin heti, että hän tarkoitti minua.
Hän kutsuu varmaan jotakuta toista. "Onko nimesi Schmul?"
Ystäväni alkoivat nauraa.
Samalla isoisäni huutaa venäläisellä aksentilla: "Schmul!"
Steve ei halunnut olla juutalainen-
- koska se teki meistä liian erilaisia.
Isä tietää kaiken -sarjan perhe oli sellainen perhe, jota hän ihannoi.
Aloin kieltää juutalaisuuteni.
Aloin kieltää kaiken, mitä olin lapsena omaksunut.
En halunnut hyväksyä sitä, jos se tekisi minusta hylkiön.
Häpesin itseäni. Häpeän vieläkin itseäni-
- kun muistan sen pitkän ajanjakson elämässäni-
- jolloin en halunnut enää olla juutalainen.
Kun tapasin Katen-
- minulle tapahtui jotain, mitä tapahtuu vain elokuvissa.
Se on kamala klisee, mutta kellot alkoivat soida.
Se oli rakkautta ensisilmäyksellä.
Katiessa oli jotain niin itsevarmaa ja lohdullista minulle.
Pystyimme puhumaan mistä vain. En saanut häntä mielestäni.
Kate tuli minun elämääni-
- kiinnostuneena perinteistä ja juutalaisuuden historiasta.
Hän halusi naida minut juutalaisena.
Hän kääntyi juutalaiseksi juuri ennen häitämme.
Kate sanoi, että hänestä tuntui, kuin hän olisi tulossa kotiin.
Kun hän opiskeli juutalaisuutta, Steve alkoi taas arvostaa sitä.
Kate toi Stevenille jotain, mitä tämä tuskin uskoi voivansa koskaan saada.
Kate on todella omistautunut perheen käsitteelle-
-puhtaimmassa muodossaan.
Se paitsi toi Stevenille onnea, jota hän ei uskonut koskaan kokevansa-
- se luultavasti myös auttoi häntä kasvamaan taiteilijana.
Vuonna 1982 Sheinberg antoi minulle kirjan Schindlerin lista luettavaksi.
Hänestä oli kohtaloni tehdä siitä elokuva.
Hän työskenteli sinnikkäästi saadakseen minut keskittymään siihen.
Uskon, että ajatus Schindlerin listan tekemisestä pelotti Steveniä.
Kirja oli hänellä yli 10 vuotta ennen kuin hän oli valmis tekemään sen.
Hän sanoi vain aina: "Tiedän, kun on aika tehdä se."
Sitten aika tuli.
1. päivänäni olimme Auschwitzin porteilla puoli kuudelta aamulla.
Oli hyytävän kylmä.
Sadat taustanäyttelijät oli puettu niihin kamaliin raidallisiin asuihin.
Oli saksalaisia vartijoita ja oikeita saksanpaimenkoiria.
Mikään ei olisi voinut valmistaa minua ensi käyntiini Auschwitzissa.
Halusin kuvata oikeissa paikoissa, joissa kaikki oli tapahtunut.
Mutta kun kävin Puolassa ensi kertaa, tajusin leikkiväni tulella.
Hän oli kuin mies, jonka iho on revitty irti.
Hän oli haavoittuva ja askelsi lakkaamatta edestakaisin.
Näin heti, miten tärkeitä tämä aihe ja elokuva olivat hänelle.
Hän kertoi tarinaa perheestään, heimostaan.
Olin tietoinen aiheen tärkeydestä.
Sanoin kuvausryhmälle: "Tämä ei ole dokumentti, mutta kerromme asioista"-
- "jotka oikeasti tapahtuivat siinä, missä seisotte."
Sanoin myös: "Ne meistä, jotka olemme juutalaisia"-
- "emme olisi pystyneet seisomaan tässä vuonna 1943."
Tiesin, ettei se olisi vain uusi elokuva-
-eikä kuin mikään aiempi ohjaukseni.
Aihetta ja kuvauspaikkaa tuli lähestyä suurella kunnioituksella.
Kuvausten täytyi tapahtua hyvin hiljaa ja huomaamattomasti.
Kuvasimme pyhällä paikalla.
Krakovassa tuntui kaikkialla siltä kuin kuvaisimme hautausmaalla.
Se muutti koko lähestymistapani elokuvaa kohtaan.
Se elokuva näyttää erilaiselta kuin aikaisemmat työni.
Yritin tehdä sen ilman kikkoja, ilman isoja Hollywoodin nostureita.
Yritin heittää ikkunasta työkalut, joilla olin tehnyt monet elokuvani.
En ollut pidellyt käsin kameraa, mutta nyt halusin tehdä niin.
Halusin vain luoda kaikille tunteen-
- että olimme oikeasti paikalla tuohon aikaan.
Hyvästi, juutalaiset!
Mietin vain, onko synagoga hyvä tausta-
-vai olisiko puisto hyvä tausta.
Steven sanoi: "Ihan kuin kuvaisin ensimmäistä elokuvaani."
Luulen, että se antoi hänelle terävyyttä, jonka me kaikki tunsimme.
En ole koskaan tuntenut samanlaista energiaa ja keskittyneisyyttä.
Hän tuntuu hengittävän elokuvaa.
En sanoisi häntä intellektuelliksi ohjaajaksi.
Hän tuntee asiat intuitiivisesti ja tunteella.
Hän oli kuin abstrakti taitelija, jolla on kangas edessään-
-ja paletti täynnä upeita värejä-
- mutta hän ei tiedä, millä värillä aloittaisi.
Mutta kun hän oli valinnut värin, hän antoi palaa täysillä.
Joskus hän oikeasti juoksi kameran kanssa.
Hän kuvasi monet kohtaukset itse.
Hän juoksi edestakaisin. "Tule minun kanssani. Nopeasti, nopeasti."
Kun idea muotoutui hänen päässään, kaikki juoksivat hänen perässään.
Hän inspiroitui. Hän näki jotain.
Hahmoina ja näyttelijöinä yritimme ymmärtää jotain käsittämätöntä.
Mutta jatkoimme eteenpäin-
- velvollisuudesta, kuten Elie Wiesel sanoo, kertoa tarinoita.
Otimme näyttelijäsotureiden manttelin yllemme-
- sillä jos jotain pehmentää tunteella-
- pehmentää iskua, joka yleisön on tunnettava.
Paperisi, juutalainen!
Ghetton hävityskohtauksessa tiesin, että minun on palveltava tarinaa.
Muistin vuorosanani, mutta olin aidosti järkyttynyt. En näytellyt.
Taidolla järjestetty kaaos oli ainutlaatuinen ja unohtumaton.
Oskar Schindler oli seurallinen mies.
Hän oli kehnonlainen liikemies, jokseenkin hämärä tyyppi.
Mies, joka rakasti naisia ja viinaa. Nautiskelija.
Sellainen hän oli, ja hän teki tämän uskomattoman asian.
Hän pelasti yli 1100 juutalaisen hengen.
Tässä tyypissä oli jotain sanoinkuvaamattoman salaperäistä.
Oli mahdotonta täysin ymmärtää, miksi hän teki niin kuin teki.
Päätimme antaa yleisön järkeillä sen itse.
Poltin tuohon aikaan itse.
Steven ei polta, mutta lähikuvissa hän alkoi neuvoa minua.
"Katsot pöytään ja näet kolme korkea-arvoista natsiupseeria."
"Imaiset savukettasi. Ei, ei. Tee se uudestaan."
"Pidä sormesi siinä. Anna savun kiemurrella ylös kasvojasi."
"Tee se uudestaan."
"Hyvä. Laske käsi hitaasti." Hän neuvoi, miten pitäisi hengittää.
Muistan kertoneeni siitä Ben Kingsleylle myöhemmin.
Sanoin, että jos jokainen kohtaus on sellainen, olen pelkkä sätkynukke-
- enkä halua olla sätkynukke 41-vuotiaana.
Ben vastasi tosi hyvin. Hän sanoi: "Hyvä orkesterinjohtaja"-
- "tarvitsee hyvän soolomuusikon. Luota vain siihen."
"Mene mukaan hänen ohjaukseensa, älä taistele vastaan."
Niin minä tein. Avasin itseni Stevenille.
Isäni sanoi usein, että elämässä tarvitaan kolme asiaa.
Hyvä lääkäri, anteeksiantava pappi ja älykäs kirjanpitäjä.
Ensimmäiselle kahdelle minulla ei ole ikinä ollut käyttöä-
-mutta kolmannelle...
Itzhak Sternin hahmoon tunsin eniten läheisyyttä.
Teeskentele, luojan tähden.
Sanoin Benille: "Olet Oskar Schindlerin omatunto."
"Olet myös ikkunani Oskar Schindlerin sisimpään."
Yritän kiittää sinua.
En olisi pystynyt tähän ilman sinua.
Kaikki, mitä Schindleristä voin päätellä, tulee pitkälti hänestä.
Ole hyvä.
Harva ohjaaja arvostaa hiljaisuutta yhtä paljon kuin Steve.
Hän nappaa jokaisen eleen, jonka tarjoat kameralle, ja käyttää sen.
Hän aistii vahvasti kaiken aidon ja läsnäolevan.
Hän halusi välttää kliseitä natseista.
Ymmärsin ensimmäisenä päivänä, mitä se tarkoitti minulle.
Amonin yskä esimerkiksi on sellainen pieni, banaali, inhimillinen piirre.
- Onko teillä kysyttävää? - Miksi katto on auki? Jäädyn.
On tapoja, joilla voi alleviivata, että joku on pahis.
Steven halusi, että näyttelijä itse päättää.
Mitä jos valaisisimme vain suut, ei muuta?
Olin juuri sanomassa. Valaisisin hänet vain ylhäältä.
Haluan vain varmistaa, ettemme korosta liikaa hahmon pahuutta-
- laittamalla valon tulemaan suoraan ylhäältä.
Elokuvassa kaikessa on kyse valosta ja varjosta.
Schindlerin listassa Amon Goeth oli aina valaistu kauniisti.
Valo tuli aina edestä. Hänessä ei ollut mitään arvoituksellista.
Hänen pahuuttaan ei tarvitse korostaa valaistuksella.
Oskar Schindler taas oli sekava yksilö.
Hän tuli Puolaan tienaamaan rahaa. Hän oli hohdokas, mutta varjoisa.
Elokuvan edetessä hän saa enemmän valoa edestä. Varjot katoavat.
Olette kuulemma hyvä.
Hän oppii, kuka hän on.
Punapukuinen tyttö oli oikeasti olemassa.
Schindler katseli hevosen selästä, kun ihmisiä koottiin.
Hän näki pienen tytön punaisessa takissa.
Teurastuksen keskellä hän ei saa katsettaan irti tytöstä.
Hän tuijottaa tyttöä miettien, miksei tätä ole viety muiden mukana.
Vastaus on tietysti, että lopulta tyttö viedään. Ei hän selviä elossa.
Gheton hävittämisen aikana, kun ihmisiä lastattiin autoihin-
-ja vanhuksia ammuttiin kadulle-
- tyttö jätettiin rauhaan. Jostain syystä ilmeisin kohde sivuutettiin.
Minusta tärkeää ei ollut, mikä käänsi Schindlerin pään-
- vaan se, että maailma käänsi selkänsä-
-järjestelmälliselle kansanmurhalle.
Uskomatonta. Ihan kuin minulla ei olisi tarpeeksi tekemistä.
Minun täytyy etsiä ja polttaa jokainen tänne haudattu riepu.
Toiminta suljetaan. Kaikki lähetetään Auschwitziin.
- Koska? - Kun saan kuljetuksen järjestettyä.
Ehkä 30 tai 40 päivän päästä. Siitä tulee hauskaa.
Pieni punapukuinen tyttö symboloi minulle holokaustia.
Kaikki se hirviömäinen pahuus, eikä kukaan tehnyt mitään.
Muistan erään hyvin tunnepitoisen kohtauksen.
Steven tuli sinä iltana. Menimme hänen majapaikkaansa.
Aloin käydä läpi kohtausta. Steven sanoi: "Mike, en pysty siihen."
Hän sanoi: "En pysty siihen. Se on liian rankka." Sitten hän lähti.
Tulin kotiin ja romahdin.
Kate oli usein kanssani kuvauksissa. Itkimme usein yhdessä.
Hän sai minut jatkamaan. Vietimme Krakovassa 4 kuukautta.
Se oli henkisesti raskain tekemäni elokuva.
Elokuva ei kerro holokaustista isolla H: lla.
Se on yksi ikkuna menneisyyteen.
Tässä valtavirtaohjaaja oli luonut elokuvan-
- joka tavoittaisi viimein suuren yleisön.
Myös ihmiset, jotka eivät ehkä ole koskaan kuulleet sanaa Auschwitz.
Kuvausten loppupuolella Steven sai idean elokuvan loppua varten.
Hän halusi mennä Jerusalemiin-
- ja kuvata kohtauksen Schindlerin haudalla.
Halusin sisällyttää elokuvaan jonkinlaisen todisteen-
-että tämä oikeasti tapahtui.
Se oli rohkea teko. Nämä ovat ne oikeat ihmiset.
Schindlerin juutalaiset nykyään
Se oli käänteentekevä hetki Stevenin elämässä.
Hän tiesi, ettei voisi pitää voittoja elokuvasta.
Hän halusi antaa takaisin, joten hän perusti Shoah-säätiön-
- joka kerää suullista historiaa, jotta ihmiset eivät unohtaisi.
Shoah-säätiö yrittää pelastaa tarinat, jotka olemme menettäneet.
Tarinankertojana Stevenillä on se DNA: ssaan.
Hän on kerännyt tuhansia kertomuksia.
Ei vain holokaustista vaan myös Ruandasta ja Bosniasta.
Schindlerin lista on jättänyt jälkeensä uskomattoman perinnön.
Yli 6 miljoonan murhatun juutalaisen muistolle
Schindlerin listan tekeminen sai minut tekemään sovinnon-
- niiden turhamaisten syiden kanssa, joiden takia salasin juutalaisuuteni.
Se sai minut olemaan ylpeä juutalaisuudestani.
1993 Schindlerin lista voitti vuoden parhaan elokuvan Oscarin-
- ja Steven Spielberg voitti ensi kertaa parhaan ohjaajan palkinnon.
Elokuvahistoriassa on hetkiä-
- jolloin eri elementtien yhteentörmäys luo jotain uutta.
Jurassic Park oli yksi niistä hetkistä.
Se oli digitaalisen ajan alkua. Päähenkilöt luotiin digitaalisesti.
Kukaan ei ollut ennen tehnyt vastaavaa.
Steven sanoi: "Haluan 8-9 metrin korkuisia dinosauruksia"-
- "joiden kanssa näyttelijät toimivat. Niiden pitää pystyä juoksemaan."
Elokuvassa oli määrä olla ainakin 60 kohtausta-
- joissa oli ainakin 60 kokonaista dinosaurusta-
-joiden piti liikkua aidosti.
Lähdin pyytämään neuvoja proteesiasiantuntijoilta-
-ja teemapuistoilta.
Kaikki sanoivat, että ne voi rakentaa, mutta eivät ne voi juosta.
Steven sanoi: "Niiden on pakko juosta."
No niin, tiimi paikalle.
Kaikki se kehitystyö oli käynnissä-
- ja samaan aikaan Dennis Muren soitti minulle ja sanoi:
"Kehitän tietokoneella jotain, mikä voisi olla erityislaatuista."
Lukitkaa ovi!
Menimme ILM:ään ja astuimme pieneen toimistoon-
- jossa oli tietokone. Dennis sanoi: "Katsokaa tätä."
Hän painoi nappia, ja dinosaurus juoksi ruudulla.
Kaikki on tietokoneella. Emme olleet koskaan nähneet sellaista.
Se oli niitä hetkiä, jolloin tajuaa yhtäkkiä: "Voi hyvä luoja..."
Hyvä luoja, siinä se on.
Se oli tulevaisuutta. En uskonut silmiäni.
Ne olivat elossa, ne olivat todellisia.
Hyppäsimme kaikki jaloillemme. Emme olleet ikinä nähneet vastaavaa.
Liioittelematta se tuntui yhtä isolta kuin hetki, jona ääni tuli elokuviin.
Se oli uusi työkalu, joka mullistaisi kaiken.
Se oli kokeellista ja se tuntui hurjalta.
Katselimme, miten heidän aivonsa raksuttivat kuvausten aikana-
-ja miten innoissaan Steven oli.
Tempauduimme mukaan unelmiin, joita hän rakenteli.
Kohtauksessa, jossa näemme dinosauruksen ensi kertaa-
- Steve sanoo: "Katselet dinosaurusta. Jatka vain. Kamera käy."
"Onko se todellinen, onko se temppu?"
"Nyt jostain syystä alat nauraa. Naura vähän enemmän."
"Nyt mykistyt taas, ja menet hiljaiseksi."
"Hyvä, sain kaiken tarvittavan." Hän tietää tarkkaan, mitä hän tarvitsee.
Aseet, kasvot, sitten suoraan Bobiin.
Jurassic Park on varoittava tarina.
Seisomme jättiläisten harteilla luodaksemme jotain uutta ja suurta.
Silti emme ota vastuuta omista luomuksistamme.
Se on vanha, kulunut scifitarina.
Se nosti Godzillan syvyyksistä.
Jos leikkii atomienergialla, saa Godzillan.
Jurassic Parkissa on synkkiä teemoja Pandoran lippaan avaamisesta.
Keskiössä ei olekaan vain geenimuuntelu, josta tarina kertoo-
- vaan aidan takaa putkahtaa myös digitaalinen vallankumous.
Tarinankerronnassa aukeutui uusi maailma. Kaikki oli mahdollista.
Enää meitä ei rajoittanut muovi, metalli, painovoima tai mikään.
Jos sen voi kuvitella, sen voi tehdä.
Se oli aikakauden loppu ja uuden aikakauden alku.
Steven on mestari käyttämään efektejä tarkoituksellisesti.
Ne edistävät tarinaa-
- ja tekevät matkasta erilaisen kuin ennen on nähty.
Se voi olla avaruusalus, dinosaurus-
- punainen takki, joka yllään hahmo juoksee mustavalkoelokuvassa.
Se on osa Stevenin kertoman tarinan tunnekirjoa.
En ole ikinä nähnyt hetkeä Spielberg-elokuvassa-
- jossa teknologia tuntuu musertavan tarinan.
Kohtausten pitää tuntua spontaaneilta ja aidoilta valkokankaalla-
- mutta niitä tekee 200 ihmistä ja puolet tehdään etu- tai jälkikäteen.
Jurassic Parkissa ei ollut takeita, että se toimisi.
Se olisi voinut mennä mönkään. Se oli sopiva sekoitus intoa ja pelkoa.
Elokuvan tekemisen pitää pelottaa vähän, muuten ei tee sitä täysillä.
Nyt vaikuttaa selvältä, että Schindlerin lista täytyi tehdä-
- mutta se oli kolmituntinen mustavalkoelokuva holokaustista.
Universalin käytävillä sellainen idea oli naurettava.
Kuka hyväksyy sellaisen elokuvan?
Se oli vielä isompi riski kuin digitaaliset dinosaurukset.
Steven laittoi maineensa fantasiaohjaajana likoon-
-digitaalisten dinosaurusten vuoksi.
Lisäksi hän vaaransi myös uskottavuutensa taiteilijana.
Ja kaikki vuoden sisällä. Peukut pystyyn.
Nyt ne tuntuvat varmoilta valinnoilta, mutta takeita ei ollut.
Se oli varmasti pelottavaa aikaa.
Hän todella laittoi kaiken yhden kortin varaan.
Tietysti Stevenille kävi hyvin.
Se oli harvinaisen outo ja menestynyt vuosi ohjaajalle joka mittapuulla.
Tämä on teknologinen mestariteokseni: Schpiel-Borg 2000.
En säästellyt kuluissa.
Leikkikaverisi, Pinky, on huipputason kyberneettinen klooni-
- yhdestä Hollywoodin vaikutusvaltaisimmasta miehestä.
Jos lipputulot ovat indikaattori, hänestä voi tulla maailman valtias.
Steven on maailman parhaiten tunnettu ohjaaja.
- Kuuntele. - Mitä?
Steven, olet tehnyt monta elokuvaa. Koska teet jotain oikein isoa?
- Mitä tarkoitat isolla? - Jotain yleisöön vetoavaa.
Se mies on varteenotettava voima elokuva-alalla.
Hän on yhtiön johtaja, tuottaja ja ohjaaja.
Ohjaajan kannalta paras tuottaja on yksi maailman parhaista ohjaajista.
Hän vaalii nuoria, nousevia kykyjä. Lista on vaikuttava.
Hän on kova tekijä televisioalalla.
Hän perusti ravintolan nimeltä Dive!
Hän teki 27:ää asiaa yhtä aikaa täysin vaivattomasti.
Montako hattua sillä miehellä on?
Hän sanoi kerran: "Buffetissa tykkään ottaa liikaa ruokaa lautaselle."
Ohjatessaan elokuvaa hän tekee toisen elokuvan jälkituotantoa-
- ja leikkaa kolmatta. Hänellä on monia eri kanavia.
Minulta kestää viikon vaihtaa lamppu. Steven saa paljon aikaan.
Kolme Hollywoodin rikkainta konkaria perustivat yhdessä elokuvastudion.
Se on ensimmäinen iso yksityinen studio lähes 50 vuoteen.
En usko, että Steven pelkää mitään. Hän on aina valmis johonkin uuteen.
Kukaan ei voi omaksua tietoja ja olla niin monessa paikassa niin helposti.
Ennen se ärsytti minua. Kun odottamamme käsikirjoitus tuli-
- en ikinä saanut sitä luettua ennen Steveniä.
Sellainen lahjakkuus ja menestys on lähes myyttistä tasoa.
Ei voi kuin ihailla.
Monesti henkilö sisällyttää menestyksensä persoonaansa.
Hänestä tulee omahyväinen. Steven on sen vastakohta.
Steven on kuin mies, joka on töissä Steven Spielbergillä.
Hai!
Minulle täydellinen päivä on sellainen, että olen perheeni kanssa.
Silmäni ovat kiinni. He uivat altaassa ja kuuntelen heidän ääniään.
Vielä kerran, Theo.
En uskonut saavani isoa perhettä. Se yllätti minut täysin.
Kate ei myöskään kuvitellut isoa perhettä.
Elämämme luontainen kehitys oli siis lahja.
Jessica on vanhin lapseni. Sitten on Max, Theo-
- sitten Sasha, Sawyer, Mikaela ja viimeisenä Destry.
Kate on elämäni kantava voima, niin rehellinen ja tiedostava.
Luulen, että uudenlainen aitous elokuvissa, joita aloin tehdä-
-sen jälkeen kun tapasin Katien-
- johtuu Katien tuomasta totuudesta, joka jätti kuvitelman varjoonsa.
- Käännä kameraa. Hyvä, tee se. - Käy!
Olen kieltäytynyt monista menestyvistä franchise-elokuvista-
- jotka olisin ottanut ilomielin 10 vuotta sitten-
- koska en halunnut jättää sellaista perintöä lapsilleni.
6. KESÄKUUTA 1944
DOG GREEN -SEKTORI OMAHA BEACH
Steven halusi Pelastakaa sotamies Ryanista erilaisen sotaelokuvan.
Emme tienneet, millainen Omaha Beach on, kun aloitimme.
Meille ei kuvailtu mitään.
Steven hyödynsi sekaannuksen ja paniikin tunnettamme.
Hän tallensi aidon yllätyksen tai tyrmistyksen hetkemme.
Ennen kuvaamista rupattelimme niitä näitä. "Terve, osaatko uida?"
"Paras olisi, koska olet Spielberg-elokuvassa."
Jutustelimme muina miehinä, ja sitten seinä aukeni-
- ja kaikki fyysisen elokuvanteon voimat räjähtivät eteemme.
Reunan yli!
Reunan yli.
Yritin viedä yleisön niin lähelle sitä kokemusta kuin osasin-
- jotta yleisöllä ei missään vaiheessa olisi turvallista tunnetta.
Jos onnistuu kuromaan sitä etäisyyttä umpeen-
- yleisö muuttuu noiksi elokuvan hahmoiksi.
Elokuvassa Pelastakaa sotamies Ryan Spielberg ymmärsi äänen potentiaalin.
Luotien voi kuulla viuhuvan ohi.
Voi kuulla niiden tunkeutuvan ihoon ja silpovan kehoja.
Yleisö tunsi, millaista on kun korvat soivat ja suuntavaisto on sekaisin.
Sen kohtauksen intensiteetti, ei vain metaforinen vaan kirjaimellinen-
-oli jotain aivan uutta elokuvassa.
Päätin kuvata koko maihinnousujakson yhtäjaksoisesti-
-tietämättä, mitä seuraavaksi tulisi.
Kameramiehiä ohjeistettiin kuvaamaan spontaanisti.
Kuin dokumentin kuvaaja.
27 päivän ajan valtasimme rannan kirjaimellisesti metri kerrallaan.
Äiti! Äiti!
Pelastakaa sotamies Ryan paljasti sodan syvimpiä totuuksia-
- joita ihmiset eivät oppisi kirjoista ja dokumenttiohjelmista.
Steven teki jotain sellaista, mihin kukaan muu ei pystynyt.
Kun puhuimme elokuvasta ensi kertaa, Steven sanoi:
"En malta odottaa konekivääripesäkkeen tuhoamista."
Kun sen aika tuli, oli yksi ongelma. Aurinko oli väärässä paikassa.
Lavasteet oli rakennettu eri päin kuin Steven oli luullut.
Hän ei voinut kuvata sitä, koska aurinko ei valaissut hyvin.
Hän oli vihainen, ehkä itselleen, ehkä jollekulle toiselle.
Hän meni kävelylle. Palatessaan hän sanoi: "Tiedän, miten kuvaan sen."
Se on kuvattu eri perspektiivistä kuin elokuvan muut hyökkäykset.
Jos ei ole Steven-
- jos ei omaa elämän mittaista kokemusta elokuvien toiminnasta-
-päivästä tulee erilainen.
Mutta hänen silmänsä on suorassa yhteydessä aivoihin-
- ja jokaiseen elokuvaan, jonka hän on nähnyt tai tehnyt.
Hän vain sanoi: "Näin tehdään, ja siinä se." Uskomatonta.
Pelastakaa sotamies Ryan oli kunnianosoitus veteraaneille-
- ja myös isälleni, joka oli lentäjä toisessa maailmansodassa.
Hän ei ollut Euroopassa vaan Intiassa ja Burmassa.
Kun olin lapsi, isä kertoi aina sotajuttuja.
Hänen veteraaniystävänsä vierailivat ja kertoivat juttuja.
Halusin olla osa sitä toisen maailmansodan aikaista sukupolvea.
Stevenillä oli vaikea suhde isäänsä, mutta hän alkoi korjailla sitä.
Hän tajusi, että hänellä saattoikin olla väärä käsitys monesta asiasta.
Minulla oli vaikeaa pitkään-
- mutta sentään pystyin käsittelemään asiaa taiteeni kautta.
Sentään minulla oli se. Jos elokuvat auttoivat minua mitenkään-
- vältin ainakin terapian. Elokuvat ovat minulle terapiaa.
- Junior? - Niin, isä?
Elokuvieni isä-poikapakkomielle-
- kertoo tietysti paljon tunteista, joita olen kantanut mukanani-
- ja joista olen onnistunut vapautumaan.
Muistatko, kun viimeksi kävimme juomassa rauhassa lasilliset?
- Minä join pirtelön. - Mistä me puhuimme?
Emme puhuneet. Emme koskaan puhuneet.
Poissaoleva isä on aina kummitellut Stevenin elämässä.
Hän on sisällyttänyt sen eri tavoin elokuviinsa.
Pidin elokuvista, mutta huomasin isän puuttumisen hyvin selvästi.
Steven oli pitkään vihainen minulle.
Siinä hän on. Saanko halauksen?
Kärsin siitä hiljaa.
Kädenpuristus? Potku naamaan?
En puhunut siitä Stevenin kanssa. Patosin sen vain sisääni.
- Luulin menettäneeni sinut, poika. - Niin minäkin luulin.
Isä ja minä teimme viimein sovinnon. Nyt olemme läheisempiä kuin koskaan.
Pelastakaa sotamies Ryanista hän sanoi: "Tein sen isälleni."
Se lämmitti rintaani.
Stevenillä on aina ollut iso visio siitä, mitä elokuvat voivat olla.
Hän on amerikkalainen elokuvantekijä, eikä se ole yltiöisänmaallisuutta.
Häneen vetoavat kaikki ne teemat, joista amerikkalaisuus koostuu.
Sekä amerikkalainen yhteiskunta ja tapa, jolla se kehittyi.
Hänen elokuvissaan kamppaillaan vapaudesta tavalla tai toisella.
Antaa meille vapaus.
Hän ei ota vapautta itsestäänselvyytenä.
Vapaus ja tasa-arvo. Perustuslaki ja yksilöiden oikeudet.
Hän on kehittynyt ohjaajana.
Amistad, Lincoln ja Vakoojien silta käsittelevät lain voimaa-
- ja jopa niiden ihmisten oikeuksia, jotka tuodaan tänne vasten tahtoaan-
- tai jotka tulevat vihollisarmeijan sotilaana ja jäävät kiinni.
Laki koskee kaikkia.
Meidän piti näyttää, että hän sai pätevän puolustuksen.
Miksi lainaat perustuslakia minulle?
Jos sanot, että valitukseen ei ole perusteita, jätän jutun heti.
Tiedät, mitä tarkoitan.
Tom tarkoittaa, että näillä asioilla on hintansa.
Se maksaa sekä sinulle että perheellesi.
Uskon tähän maahan, olen aina uskonut. Se heijastuu töistäni.
Haluan kertoa amerikkalaisia tarinoita suoraselkäisistä ihmisistä-
-jotka vastoin kaikkien neuvoa-
-tekevät niin kuin on oikein.
Se varmasti kuulostaa siltä, että olen jonkinlainen idealisti-
- tai isänmaan ystävä. Minä olenkin isänmaan ystävä.
Ja olen vähän idealistikin.
Sanotaan, että osoitimme ainoastaan, ettei demokratia ole kaaosta.
Että ihmisten yhdistymisessä piilee suuri, näkymätön voima.
Sanotaan, että näytimme, että ihmiset voivat kärsiä menetyksiä-
-ja silti pysyä yhtenäisinä.
Eikö se jo todista, että demokratia on jotain, mitä voimme tavoitella-
-jonka arvoiseksi voimme tulla?
Lincoln on vaikea elokuvan aihe, koska hän on niin suuri hahmo.
Hän oli presidenttinä yhden tämän maan suurimman kriisin aikana.
Epäilemättä hän siis joutui tekemään päätöksiä-
- jotka olivat erittäin vastenmielisiä hyvin monelle.
Häviämme aivan varmasti koko sodan.
Emme tarvitse lisäystä orjuuden lakkauttamisesta.
Jätä perustuslaki rauhaan. Osavaltio kerrallaan voimme...
En voi enää kuunnella tätä.
En voi saada aikaan mitään merkittävää tai arvokasta-
- ennen kuin parannamme itsemme orjuudesta ja päätämme tämän sodan.
Tiesitte te sitä tai ette, minä tiedän, että tarvitsen tätä.
Tämä lisäys on se parannuskeino.
Steven mietti pitkään, missä oli se tarina, joka piti kertoa.
Oli rohkea veto tehdä elokuva Abraham Lincolnista-
- jossa tämä jakaa pääroolin edustajainhuoneen kanssa.
Steven halusi kertoa tarinan demokratiasta-
-ja politiikan sotkuisuudesta.
Silloiset demokraatit ovat nyt republikaaneja ja päinvastoin.
Ihmisten oli melko vaikeaa heti nähdä tarinan ydintä.
Mutta Steven uskoi, että jos kansa pystyy tuntemaan, mitä Lincoln teki-
- he näkevät, mitä demokratia on toimiessaan.
On tehty esitys 13. lisäyksen tuomisesta äänestykseen.
- Kannatetaanko? - Kannatan.
Näin päätetty.
Tarinan etualalle ei niinkään nouse Lincolnin voitto-
-vaan demokratian voitto.
Minun tehtäväni on nostaa lippu.
Kun se on ylhäällä, on kansan tehtävä pitää se ylhäällä.
Siinä oli puheeni.
Noin vuosituhannen vaihteen aikoihin Spielbergin urassa tapahtui jotakin-
- oli se sitten henkilökohtaista, poliittista tai historiallista-
- joka ajoi häntä seikkailulliseen ja synkkään suuntaan.
En usko, että hänellä on pessimistinen maailmankuva-
- tai että hänellä on yhtäkkiä synkempi kuva ihmisyydestä.
Muutos on kuitenkin tapahtunut.
Hän on mennyt paikkoihin, joihin ei olisi mennyt aiemmissa elokuvissaan.
Howard Marks, missä olet?
Minority Report on monimutkainen ja synkkä tarina-
- demokratiasta, valinnanvapaudesta ja korruptiosta.
Synkkä, futuristinen dystopia vetosi minuun kovasti tuohon aikaan.
Taiteilijat ovat Tennessee Williamsin mukaan kuin kanarialintu kaivoksessa.
Stevenillä on ihmeellinen kyky aistia-
- mitä maailmassa tapahtuu ja mikä tarina sillä hetkellä pitää kertoa.
Hän on erittäin hetkessä elävä ohjaaja.
Rikosten ehkäisyn yksikön antamin valtuuksin pidätän teidät...
Elokuva ennakoi 9/11-jälkeistä mentaliteettia-
- jossa pidätetään ihmisiä ennen kuin he tekevät rikoksen.
Varsinainen 9/11-kannanottoni oli elokuva Maailmojen sota.
Se lähti siitä, miten meidän kävisi, jos maahamme hyökättäisiin-
- ja kaikki, minkä piti suojata meitä valtaukselta, olisikin tehotonta.
Yhdessä kohdassa Cruisen hahmo juoksee kadulla-
- ja säde muuttaa ihmisiä tomuksi. Osa tomusta tarttuu hänen tukkaansa.
Kotona hän näkee itsensä ja järkyttyy tajutessaan-
-että tomu on ihmisten ruumiista.
Steven hoiti sen tahdikkaasti.
9/11 on niin iso osa kansallista psyykeämme-
- että se järkytys ja avuttomuuden tunne oli helppo palauttaa mieliin.
Olen Jim McKay. Tämä on suora lähetys-
- ABC:n päämajasta olympiakylästä Münchenistä Länsi-Saksasta.
Olympialaisten rauha järkkyi juuri ennen auringonnousua tänä aamuna.
Kukaan ei odottanut Spielbergin, ehkä kuuluisimman juutalaistaiteilijan-
- ottavan kantaa Lähi-idän tapahtumiin.
Steven ei ole sitä tyyppiä, joka haluaa lietsoa kohua-
-kiistanalaisilla aiheilla.
Tämä on rakennus 31.
Tällä hetkellä 8-9 kauhistunutta elävää ihmistä on vankina.
Tunsin, etten voisi tehdä siitä yksipuolista.
Tiesin siis alusta asti, että se olisi kiistanalainen aihe.
Se oli tarina Mossadin agenteista-
- jotka lähetettiin kostamaan israelilaisten urheilijoiden murhat.
He saivat listan miehistä, jotka kuuluivat terroristiryhmään-
- ja jotka heidän piti tappaa yksitellen.
Tämä elokuva pyrki herättämään keskustelua.
Ratkaiseeko kosto yhtään mitään?
Jos jatketaan väkivallan ja verenvuodatuksen kierrettä-
-muuta ei ole luvassa.
Steven halusi kovasti välittää-
- että nämä olivat miehiä, eivät supersankareita.
Heidän päättämättömyytensä ja virheensä ovat todellisuutta.
Elämä ei ole James Bond -elokuva.
- Oletko Wael Zwaiter? - Hän sanoi jo kyllä.
Mitä me teemme? Mitä minä teen?
Tiedätkö, miksi olemme täällä?
Münchenissä Spielberg yrittää ymmärtää terrorisminvastaista sotaa.
Hän ei tiedä, miten hän siihen suhtautuu.
Hän tukee sitä, mutta se myös vaivaa häntä.
Tällaista pohdintaa hänen töihinsä sisältyy.
Hän on intellektuellin vaikuttajan Hollywood-versio.
Muistan, kun kuvasimme puhelinpommikohtauksen.
Yhdestä kamera-ajosta kävi selväksi koko kohtauksen maantiede.
Kohtauksen kuvaaminen kesti 3 päivää. Kaikki tapahtui eri näkökulmista.
Oli autossa istuvien miesten näkökulma.
Nyt odotamme punaista valoa.
Oli puhelinkopissa olevan miehen näkökulma.
Oli Avnerin näkökulma. Siitä muodostui kolmio.
Maantiede on tärkeä, jotta yleisö ymmärtää, mitä tapahtuu.
Yleisön pitää olla paremmin selvillä kuin minun.
Tukkiiko auto signaalin? Toimiiko kaukosäädin?
Voin luoda jännitystä, jos yleisö tietää, missä kukakin on-
-ja he tietävät, että kello tikittää.
Kuten äiti ja tytär, jotka palaavat takaisin hakemaan silmälaseja.
Jännitys syntyy siitä, että yleisö tietää koko ajan, missä kaikki ovat.
Haloo? Haloo?
- Seis. - Keskeytä tehtävä.
Steven näyttää katsojalle kaiken, mitä tarinan ymmärtäminen vaatii-
- ja paljon sellaista, mikä auttaa ymmärtämään syvempiä merkityksiä.
Sellainen kerrontaväline, joka hänellä on päässään-
-on minusta lähes ennennäkemätön.
- Mahmoud Hamshari? - Kyllä.
Puhuimme paljon tällaisen elokuvan tekemisen politiikasta.
Voiko tehdä elokuvan, joka antaa mahdollisuuden ymmärtää-
- miksi nämä urheilijoita murhanneet terroristit tekivät mitä tekivät?
Ei mitenkään oikeuttaakseen sitä vaan yrittääkseen ymmärtää sitä.
Tapat juutalaisia, ja maailma säälii heitä ja pitää teitä eläiminä.
Mutta sitten maailma näkee, miten he tekivät meistä eläimiä.
He alkavat esittää kysymyksiä oloistamme häkissä.
Elokuvan syytettiin kärsivän moraalisesta rinnastuksesta-
- mikä on oikeistaan rohkeinta elokuvassa.
Se etsii inhimillisyyttä konfliktin molemmilta puolilta.
Spielbergin elokuvissa ei yleensä ole monitulkintaisuutta.
Münchenissä hän lähestyi aihettaan-
- suoremmin ja raivokkaammin kuin koskaan.
Saavutimmeko yhtään mitään? Jokaisen tapetun korvasi joku pahempi.
Miksi leikata kynnet? Ne kasvavat takaisin.
Tapoimmeko korvataksemme terroristien vai palestiinalaisten johtajat?
Tapoit heidät maan takia, jonka nyt haluat hylätä.
Elokuvan lopussa ei juhlita vihollisen kuolemaa.
Se on hiljainen, ja vasta toisella kerralla tajusin-
- että taustalla näkyvät kaksoistornit.
Kuvasimme kohtauksen monta kertaa ilman sitä kohtaa freimin sisällä.
Sitten kuvasimme kerran niin että se oli freimissä-
- tietäen, että hän laittaisi tornit siihen.
Elokuva oli kiistanalainen, eikä Steven halunnut järkyttää liikaa.
Mutta lopulta hän ajatteli:
"Miksen vain saman tien sano, mitä haluan sanoa?"
Tein sen valinnan, koska halusin ihmisten sanovan-
- että München on konteksti ongelmille, jotka ovat olemassa yhä-
-ja uhkaavat meitä kaikkia.
Historia muistuttaa itse itsestään.
Siitä, miten pahaksi asiat voivat mennä.
Jos me emme ratkaise ongelmia-
- ne kertaantuvat. Niin isoa mattoa ei ole, että ne voi lakaista sen alle.
Ennen pitkää jotakin tapahtuu.
München on rukous rauhan puolesta, mutta se rauha ei tule helpolla.
Sitä varten on löydettävä oma moraalinen ylemmyytensä.
Elokuvani tulevat osasta minua, jota en osaa selittää.
Osaksi se on intuitiivista-
- mutta en analysoi sitä. Se olisi kuin katsoisi lahjahevosta suuhun.
Taikauskoisesti pelkään, että jos kyseenalaistan sen, menetän sen.
Stevenin elokuvat käsittelevät asioita hänen elämässään.
Se antaa hänelle persoonallisen otteen.
Ymmärrätkö, mitä sanomme sinulle, Frank?
Isäsi ja minä eroamme.
Se ilmenee kuvan ja aiheen valinnasta sekä hahmojen käsittelystä.
Steven osasi ymmärtää täydellisesti tämän nuoren miehen matkaa.
Katsoja on heti pojan puolella. Mitä hän tekeekin-
- hän etsii keinoa korjata hajonnut perheensä.
- Oletko yrittänyt soittaa hänelle? - En.
Voisit soittaa hänelle nyt heti. Tässä.
Isä, soita hänelle.
Sano, että hän saa liput katsomaan poikaansa.
Äitisi on nyt naimisissa ystäväni Jack Barnesin kanssa.
Usein Spielbergin elokuvissa tärkeimmät suhteet-
-ovat vanhempien ja lasten välisiä-
- tai perheenjäsenten tai yhteisön jäsenten välisiä.
Heitä sitoo kiintymys, uskollisuus ja velvollisuus.
Se on tärkeä teema, joka toistuu hänen elämässään ja tarinoissaan.
Perhe on iso osa elämääni. Siksi monet tarinani kertovat erosta-
-ja uudelleen yhdistymisestä.
Jopa Lincoln kertoo erosta ja paluusta yhteen.
Barry!
Olen tehnyt paljon elokuvia, joissa perhe hajoaa-
- ja sitten tekee sovinnon ja yhdistyy jälleen.
Taustalla on tunne, että kaikki luontoa myöten-
- yrittää vetää ihmiset tai olennot eroon toisistaan-
-ja sitten palauttaa heidät yhteen.
Kuin Shakespearen näytelmissä, Stevenin töissä on syvää uskoa-
- että se, mikä on menetetty, palautetaan jollain keinolla.
Luulen, että hän etsii sitä lähes kaikissa tekemissään elokuvissa.
Nyt hitaasti.
Isäni ja äitini suhde on niin hyvä, että se ei menisi läpi edes sadussa.
Olen onnekas, että vuosien eron jälkeen vanhempani viihtyvät yhdessä.
Jos katsoo Steven elämän ensimmäisiä 18:aa vuotta ja nykyhetkeä-
-ei arvaisi, että välissä oli vaihe-
- johon kuului ero ja toinen mies ja toinen vaimo.
Näyttää siltä, että olemme onnellinen perhe-
- joka vain hukkasi kotielokuvat liiton keskivaiheilta.
Nyt hän rakastaa taas minua. Eikö ole mukavaa?
Voi, Leah.
Janusz, olisi parempi, että Dougie seisoo tässä.
Kuvassa on kaksi henkilöä.
Kamera perääntyy, Dougie tulee kuvaan nopeammin.
Sitten jatkamme liikettä.
Juuri nyt keskellä on pelkkä ikkuna.
Steven viihtyy osana isoa joukkoa, joka tekee yhdessä elokuvaa.
Se on kuin iso kerho, iso perhe.
Se määrittelee Stevenin työtä monella tavalla.
Steven tuntee olonsa turvalliseksi perheen ympäröimänä.
Hän haluaa läheisen suhteen muutamaan ihmiseen, joihin hän luottaa.
Sitten hän ei millään haluaisi päästää ketään lähtemään.
Juuri noin. Näyttää hyvältä.
Steven on pomo, mutta hän rohkaisee kaikkia käyttämään lahjojaan-
-ja ottamaan riskejä.
Hän haluaa, että hänen kollegansa innostavat häntä ohjaajana.
Se on hyvä ominaisuus.
Hän käyttää paljon samoja ihmisiä elokuvissaan-
- koska olemme jo tottuneet toimimaan yhdessä.
Hän osaa pelata yhteen. Hän olisi ollut hyvä kenraali.
Jos kuvausryhmää voisi kutsua erikoisjoukoksi, se hänellä on.
Hänen ryhmänsä työskentelee nopeasti ja saa paljon aikaan päivässä.
Kaikki seisovat ja taputtavat.
Stevenin kanssa voi käydä köpelösti, jos ei ole hyvin valmistautunut.
Kaikkien on oltava. Se luo valtavasti energiaa.
Olen työskennellyt väkeni kanssa pitkään.
En tiedä, mitä tekisin ilman heitä.
En pysty toimimaan, jos minulla ei ole sitä, mihin olen tottunut.
Olen kerännyt upean perheen ympärilleni vuosien mittaan.
On mukava olla tavallaan koneiston osa. Kuin Viulunsoittaja katolla.
37 vuoden jälkeen on hyvä tietää...
Michael Kahn aloitti kanssani Kolmannen asteen yhteydessä.
Siitä asti hän on leikannut jokaisen elokuvani paitsi yhden.
Janusz Kaminski on tehnyt kaiken sitten Schindlerin listan.
Mutta John Williams on vanhin yhteistyökumppanini.
Tarvitsen häntä kirjoittamaan elokuvani uudelleen musiikillisesti-
-ja nostamaan ne uudelle tasolle.
Jos joutuisin hankkimaan uuden tiimin-
- en pystyisi tekemään näin usein uutta elokuvaa. Mahdotonta.
Steven katsoo elokuvia jatkuvasti ja yhä uudelleen.
Hän vertailee kuvia ja ideoita.
Steven tekee sellaista koko ajan.
Suurten ohjaajien työt jäävät elämään ja antavat uutta inspiraatiota.
Katson yhä joka vuosi elokuvan Arabian Lawrence.
Ne upeat maisemat ja niin monimutkaisen hahmon muotokuva-
-ovat ohjausta parhaimmillaan.
Hei, hei, hei!
Kuka siellä?
Steven on aina halunnut työstää isoa historiallista tarinaa.
Vei monta elokuvaa ennen kuin hänestä tuli näin mestarillinen ohjaaja.
Vuosia sitten Pauline Kael antoi hyvän arvion Kovista ratsastajista-
- mutta hän sanoi: "Pinnan alla ei välttämättä ole mitään."
Hän oli aivan oikeassa. En ollut vielä kasvanut isoksi elokuvissani.
Se tulisi ajan myötä.
Jos katsoo, mitä hän on tehnyt lähes 50 vuodessa-
- elokuvat ovat eittämättä hyvin erilaisia.
Hän on tehnyt joitain asioita, jotka eivät ole toimineet.
Mutta hänenlaistaan ei ole toista.
Elokuvan historiassa ei ole toista samanlaista urakehitystä.
Hän puhuu elokuvaa kuin äidinkielenään.
Hän tekee asioita, joita kukaan muu ei uskaltaisi tehdä-
- ja ne tunnistaa hetkessä hänen kädenjäljekseen.
Hänellä on dynaaminen näkemys oikeasta elokuvanteosta.
Puhun Amerikan perinteisestä, kertovasta elokuvasta.
Steven hallitsee sekä kaupallisen että taiteellisen.
Siksi vertaan häntä George Gershwiniin-
- jolta syntyi niin Broadway-musikaali kuin Concerto in F.
Hän hallitsi molemmat, ja harva pystyy siihen.
Se on lahja, joka pitää saada syntymässä.
Se nuori poika katseli elokuvia loputtomiin Arizonan aavikolla.
Eräänä päivänä hän livahti studioon ja ilmaisi oman kohtalonsa.
Se on fantastinen Hollywood-tarina.
Hän osaa ottaa oman toiveajattelunsa-
- oman optimisminsa ja riemun tunteensa-
- ja herättää sen henkiin elokuvana. Se on häntä aidoimmillaan.
Osa Stevenistä haluaa nähdä jotain hyvää pimeimmissäkin paikoissa-
-tai vain leikkiä.
Joidenkin mielestä hän ei ehkä ole tarpeeksi raju tai katkera-
-tai outo tai synkkä.
Mutta loppujen lopuksi-
- se mitä Stevenissä on jäljellä on valtavaa.
Hänessä on huumoria, jännitystä, seikkailua ja sydäntä-
- ja loistava taito tarinankerrontaan. Se on melkoinen yhdistelmä.
Stevenillä on yhä suuri polte työhönsä.
Se on harvinaista. Kaikilla on varmaankin parasta ennen -päiväys.
Jossain vaiheessa useimmat meistä ylittävät sen huomaamatta edes itse-
- mutta luulen, että hän jatkaa kuolemaansa asti tätä työtä-
- jota hänen sisimpänsä ajaa häntä tekemään.
Suomennos: Hanna Niemi www.sdimedia.com